КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Притула Н.Г.
Єдиний унікальний номер справи № 761/3924/2020
Апеляційне провадження №22-ц/824/4529/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
              25 лютого  2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М.,Савченка С.І. 
           секретар                      -  Тютюнник О.І.
 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Шевченківського     районного  суду  м. Києва   від  04 грудня   2020 року  у  справі  за  заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа  Вишгородський районний відділ державної реєстрації  актів цивільного стану Головного територіального  управління  юстиції у Київській області про встановлення факту, що має юридичне  значення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту  ,що має юридичне значення, а саме  встановити факт ,що  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4   за національністю  є «євреї».
 Встановлення вказаного факту їй потрібно  задля  впорядкування  документів і для реалізації особистих прав, підтвердження  свого особистого єврейського походження нашого роду по лінії бабусі та для отримання відповідних  документів, які б свідчили  про приналежність нас особисто до зазначеної нації та давали б нам можливість скористатися пільгами, які  гарантуються особам єврейського походження і передбачені Законом  «Про повернення» ухваленого Кнесетом Ізраїлю  05  липня 1950 року, для виїзду  в Ізраїль на ПМП , тобто  на думку заявниці  встановлення  такого факту  має юридичне значення.       
Ухвалою  судді Шевченківського районного суду  м. Києва  від 04 грудня 2020 року  відмовлено у відкритті  провадження  (п.1 ч.1  ст. 186 ЦПК України  заява  не підлягає  розгляду   в порядку цивільного судочинства) . 
 Заявниця ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою про відмову  у відкритті  провадження, подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на  порушення  норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду  першої інстанції.  
    В  обґрунтування апеляційної скарги посилається на ту обставину, що суд першої інстанції  приймаючи рішення про відмову  у відкритті  провадження, не  з`ясував характер   спірних правовідносин, вважає, що саме в порядку цивільного судочинства має бути розглянута  її заява .
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
    Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на 25 лютого  2021 року    за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від сторін    не надходило, а тому  колегія суддів  вважає ,що відсутні підстави  вважати причини  неявки осіб поважними .   ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності . 
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційна скарга   не підлягає задоволенню   з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Як видно із матеріалів, ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту належності заявниці, її  батька ,  баби  до певної національності, посилаючись на  відсутність  відомостей  в актових записах про народження  матері батька,  і самого батька .
Як зазначає ОСОБА_1 , їх дід  ОСОБА_5 який за своїм  характером був тираном ,  перешкоджав бабі   виховувати  дітей  в єврейських традиціях,  а після її смерті, під страхом застосування  покарань  змусив дітей забути все чому їх навчила мати, і про те що вони мають єврейське коріння по лінії матері.
 Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1   вказала на відсутність первинних документів для внесення змін до актових записів цивільного стану і необхідність установлення обставин, що підтверджують її вимоги. При цьому рішення, дії чи бездіяльність органу ДРАЦС щодо внесення змін до актових записів цивільного стану заявниця не оскаржує.
Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 807/45/17 (провадження N 11?927апп18) за позовом фізичної особи до органу ДРАЦС про зобов`язання внести зміни до актового запису про його народження, зазначивши в графі національності його батька " поляк " замість "українець".
Разом з тим актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).
Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року N 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" (далі - Закон N 2398-VI).
Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону N 2398-VI).
Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року N 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством.
Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил).
Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.
Проте, відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Згідно з пунктом 2.13.2 Правил вчинення актових записів, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від 19червня 2013 року  зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності.
Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 398/4017/18-ц.
Під час визначення предметної юрисдикції  справ, суди повинні виходити із суті права  та/або інтересу, за захистом  якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин,змісту  та юридичної  природи обставин у справі.
Приватноправові  відносини вирізняються наявністю майнового чи не майнового  особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий  характер, якщо  він обумовлений порушенням або загрозою порушенням приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений  законодавством для сфери приватноправових  відносин , навіть якщо порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські  дії суб`єктів владних повноважень. 
Як видно із тексту позовної заяви, спір не носить  приватноправового   характеру  і не обумовлений  порушенням  приватного права позивача чи відповідачів, яке  би  підлягало захисту  у цивільному судочинстві .
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Зважаючи на викладені положення норм законодавства, заявлені вимоги,  висновок  суду  першої інстанції   про відмову у відкритті провадження у цивільній справі  відповідає вимогам законодавства, оскільки встановлення факту належності до певної національності не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги, яки тотожні заявленим  вимогам  є безпідставними, а оскаржувана ухвала  постановлена з дотриманням  норм процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав  для її скасування .
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,375, 381 - 384  ЦПК України , суд ,-
    
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.  
Ухвалу  судді Шевченківського районного суду м. Києва від  04 грудня  2020 року залишити без змін.  
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення  вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
            Повний текс судового рішення виготовлено 03 березня 2021 року.
 
Головуючий                                                       
 
Судді