УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 685/735/20
Провадження № 22-ц/4820/92/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 січня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.
секретар – Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 28 вересня 2020 року, суддя Бурлак Г.І., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:

В червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк», (далі – Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову вказало, що 03.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №HMTWGI0000004816, (далі - Договір), згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою 15% річних, строком до 03.11.2029 року. Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 щомісяця повинен був сплачувати Банку платіж для погашення кредиту, який складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших витрат. У разі порушення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Враховуючи, що ОСОБА_1 зобов`язань по поверненню кредиту не виконав, станом на 28.02.2020 року його заборгованість за кредитом становить 3011068,78 грн., яка складається з 449799,32 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 2561269,46 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором. Для забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за Договором 03.03.2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за невиконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. В порядку п. 5 договору поруки Банком направлено позичальнику та поручителю письмову вимогу з зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п. 6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання зазначені у вимозі протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Оскільки зобов`язання за кредитним договором відповідачами не виконано, Банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по сплаті відсотків за Договором №HMTWGI0000004816 від 03.03.2008 року у розмірі 449799,32 грн. та судовий збір у розмірі 6746,99 грн. 
Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 28.09.2020 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності. При цьому суд виходив з того, що кредитор змінив строк виконання зобов`язання за кредитом, пред`явивши до позичальника та поручителю вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості. 
В апеляційній скарзі Банк просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно визначено початок перебігу строку позовної давності після його переривання Банком у зв`язку зі зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказав, що строк позовної давності почав перебіг з 01.08.2018 року, тобто з дня перегляду Верховним Судом рішення Апеляційного суду Хмельницької області про часткове задоволення вимог Банку, а не з дати ухвалення даного рішення в 2016 році.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. 
Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №HMTWGI0000004816, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в сумі 300000 грн. на строк не пізніше 03.11.2029 року для придбання у власність окремого житлового будинку з метою постійного проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за рішенням Теофіпольської селищної ради 010776200027 від 17.01.2007 року, розташованої за тією ж адресою (а.с. 13-16). 
Відповідно до п. 1.1, 2.4, 3.1 Договору позичальник, зобов`язався належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені договором. 
ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 3 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтентними платежами в сумі не менше 3951,614 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок відкритий у кредитора. 
Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором забезпечено іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визначеного в іпотечному договорі; договором поруки №HMTWGI0000004816 від 03.03.2008 року, укладеним з ОСОБА_3 . При порушенні зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п.п. 1.1, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, які мають сплачуватися позичальником щомісяця (п. 6.2 Договору). 
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість за відсотками станом на 28.02.2020 року становить 449799,32 грн. 
Відповідно до п. 2 договору поруки від 03.03.2008 року поручитель ОСОБА_3 відповідає перед кредитором за невиконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ОСОБА_1 , включаючи сплату кредиту, відсотків, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 17). 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12.12.2016 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит №HMTWGI0000004816 від 03.03.2008 року в сумі 964939 грн. 56 коп., у тому числі 299010 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 364203 грн. 11 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 240626 грн. 05 коп. - пеня за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, 61100 грн. - штраф відповідно до п. 6.6 кредитного договору, звернено стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 124,20 кв.м, житловою площею 79,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 05.06.1996 року, виданого Теофіпольською селищною радою народних депутатів та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (а.с. 86-91). 
Постановою Верховного Суду від 01.08.2018 року вказане рішення залишено без змін (а.с. 91-96).
Відмовляючи в позові у зв`язку зі спливом позовної давності суд вказав, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Таким чином, після звернення до суду з позовом до відповідача про дострокове погашення всієї заборгованості шляхом стягнення на предмет іпотеки кредитний договір №HMTWGI0000004816 від 03.03.2008 року припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків та пені за кредитним договором. Крім того, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, стягнення процентів за його користування та пені, позивач, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, тому строк позовної давності слід рахувати з часу прийняття рішення суду про стягнення заборгованості, тобто з 16.12.2016 року. Враховуючи, що кредитний договір укладений між сторонами не містить умов про встановлення іншого строку позовної давності, ніж встановлений законом, суд дійшов висновку, що станом на 21.05.2020 року, тобто день звернення до суду, трьохрічний строк позовної давності позивачем пропущено.
Висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 роз`яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3, 4 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, друга, третя статті 264 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі № 200/1295/14-ц).
Як вбачається зі змісту листа-вимоги від 25.01.2013 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за Договором протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги (а.с. 42).
Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 194/2345/14-ц, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання перед кредитором, відтак останній зобов`язаний був пред`явити позов до боржника протягом трьох років, від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять розписки про отримання вказаної вимоги ОСОБА_1 , однак останній стверджує, що вказану вимогу він отримав 30.01.2013 року (а.с. 43). Відтак, враховуючи, що позивачем вказане твердження не спростоване, Банк підтвердив факт надіслання такого повідомлення боржнику та поручителю, колегія суддів приходить до висновку, що датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати 02.03.2013 року, тобто тридцять перший день з дати отримання ОСОБА_1 досудової вимоги Банку.
Судом при ухваленні рішення не враховано також наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 24.04.2019 року у справі 523/10225/15-ц, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Таким чином, суд першої інстанції, стверджуючи, що строк позовної давності зі стягнення кредитної заборгованості за Договором почав перебіг з часу ухвалення апеляційним судом рішення від 12.12.2016 року не врахував, що Банк, звертаючись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 даною вимогою не перервав строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі 523/10225/15-ц.
В той же час, як вбачається зі змісту розрахунку кредитної заборгованості, наданого Банком, 03.03.2015 року ОСОБА_1 було здійснено останній платіж в рахунок погашення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами в розмірі 2000 грн., тим самим боржник вчинив дії що свідчать про визнання свого боргу, у зв`язку з чим позовна давність, початок перебігу якої розпочався 02.03.2013 року, перервалася, початок перебігу строку почався спочатку і закінчився 03.03.2018 року. 
Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши правильних висновків щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності, однак помилково визначив початок перебігу вказаного строку у зв`язку з чим мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду підлягає зміні з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Мотивувальну частину рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 28 вересня 2020 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові. В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Судді                                                         Р.С. Гринчук

                                                               А.М. Костенко 

                                                               Т.В. Спірідонова