ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2860/20                                                 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Бородавкіна С.В. 
                                                                                                                            Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2021 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області  про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області , в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову відповідача від 22.07.2020 року №2500-0346-8/26691 у призначенні йому пенсії за вислугу років за заявою від 09.07.2020 р.;
- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати йому пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України №1789-ХІІ ''Про прокуратуру'' (в редакції від 12.07.2001), виходячи із розрахунку 90% від суми щомісячного (чинного) заробітку, без обмеження граничного розміру з урахуванням середньомісячної суми виплат обчисленої за останні 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки прокуратури Чернігівської області від 01.06.2020 №18-152, починаючи з дня звернення за пенсією - 09.07.2020, а в подальшому довічно здійснювати належні йому виплати пенсії за вислугу років щомісячно.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, оформлену листом від 22.07.2020 р. №2500-0346-8/26691, у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до поданої заяви від 09.07.2020 р. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ) в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження граничного розміру, з урахуванням середньомісячної суми виплат, обчисленої за останні 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки прокуратури Чернігівської області від 01.06.2020 №18-152, починаючи з 09 липня 2020 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) через відсутність на день звернення вислуги років передбаченої частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII не менше 24 роки 6 місяців. Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи відповідача щодо призначення пенсії за вислугу років без обмеження її максимального розміру, є передчасними, оскільки позивач не набув право на пенсію
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311  КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.1998 р. по 30.06.2003 р. - навчався на денній формі навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого; з 11.10.2000 р. по 18.07.2003 р. - працював на посаді юрисконсульта в/ч НОМЕР_1 ; з 04.08.2003 р. по 09.07.2020 р. - працював в органах прокуратури України (04.08.2003р.  по 31.08.2003р.  на посаді помічника прокурора Коропського району Чернігівської області; з 01.09.2003р.  по 18.01.2006 р. на посаді помічника прокурора м. Чернігова; з 19.01.2006р.  по 29.03.2011р.  на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби при провадженні ОРД, дізнання та досудового слідства прокуратури Чернігівської області; з 30.03.2011 р. по 19.12.2012 р. на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби при провадженні ОРД, дізнання та досудового слідства прокуратури Чернігівської області; з 20.12.2012 р. по 11.01.2016 р. на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області, з 12.01.2016 р. по 02.11.2016р.  на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Чернігівської області, з 03.11.2016 р. по 27.09.2018р.  на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні, та координації правоохоронної діяльності прокуратури Чернігівської області, з 28.09.2018р.  по 21.05.2020 р. на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні, та координації правоохоронної діяльності прокуратури Чернігівської області, з 25.05.2020р.  по 09.07.2020р.  на посаді головного спеціаліста відділу координації та інформаційно-аналітичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Чернігівської області).
Таким чином, загальний трудовий стаж позивача становить 20 років 10 місяців 2 дні, із них на прокурорських посадах - 18 років 9 місяців 10 днів.
Враховуючи наведене, 09.07.2020р.   ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України №1789-ХІІ ''Про прокуратуру'' (в редакції від 12.07.2001). До заяви позивачем було додано документи на підтвердження наявного стажу.
Листом від 22.07.2020р.  за №2500-0346-8/26691 відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії, оскільки відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014р.  №1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності з 15.07.2015р. , у позивача відсутній необхідний стаж роботи, що враховується до вислуги років згідно вказаного Закону (24 роки 6 місяців). Одночасно ГУПФУ в Чернігівській області зазначено, що умови призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991р.  №1789-ХІІ ''Про прокуратуру'' з урахуванням вислуги 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, були передбачені до 01.10.2011р. 
Вважаючи таку відмову ГУПФУ в Чернігівській області протиправною,  позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у 2003 році почав свою трудову діяльність в органах прокуратури у період дії норми статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ), і саме ця норма повинна застосовуватися при призначенні пенсії позивачу.
На думку суду, скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (стаття 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру») є обмеженням соціальних прав позивача, що відповідно до  вимог чинного законодавства є недопустимим.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право виходу на пенсію на підставі статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-ХІІ «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ).
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно з частинами першою та другою статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.
На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Закону №1697-VII, який набрав чинності з 15.07.2015, визнано таким, що втратив чинність Закон №1789-ХІІ.
На час звернення позивача до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії  (09.07.2020 р.) порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII.
Статтею 86 Закону №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
З матеріалів справи вбачається, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії за вислугу років (09.07.2020 р.) вислуга позивача становила 20 років 10 місяців 2 дні, у тому числі  стаж на  прокурорських посадах 18 років 9 місяців 10 днів. 
Вказаний трудовий стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону №1697-VII (немає необхідної кількості вислуги років (24 роки 6 місяців).
Колегія суддів зазначає, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії ( 09.07.2020 року).
З доводів заявленого позову та висновків суду першої інстанції вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач та суд пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, і прямо суперечить положенням Конституції України.
При цьому, редакція статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, діяла до 01.10.2011 р.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ).
Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, наявні підстави стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому в чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).
За встановлених у цій справі обставин позивач у період часу з 26.07.2001 по 01.10.2011 не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).
Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №211/5697/16-а, 10 травня 2018 року у справі №358/1830/16-а, 10 жовтня 2019 року у справі №265/3516/17 від 4 грудня 2019 року у справі №747/559/17, 18 березня 2020 року у справі №310/7064/16-а від 04 березня 2021 року у справі № 752/21286/17, у справі  №452/208/17.
Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах Пенсійний фонд не порушив права позивача на пенсію.
Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.
За правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Таким чином, у період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, станом на час звернення позивача до пенсійного органу стаж за вислугу років недостатній для призначення йому пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а відтак відсутні підстави для призначення позивачу пенсії. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про необхідність задоволення позову у спосіб, що заявлений позивачем.
Щодо інших позовних вимоги у справі, слід зазначити, що вони є похідними від вимоги про призначення пенсії у задоволені якої слід відмовити, а отже і вони задоволенню не підлягають.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –       

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                            Шурко О.І.

Судді:                                                                                Лічевецький І.О.

                                                                                                    Оксененко О.М.