У Х В А Л А  
21 січня 2021 року
м. Київ
справа №372/2238/17
провадження № 61-17496ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснодембський Олександр Адамович, Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,
ВСТАНОВИВ :
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня        2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано спірний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання належним чином оформленої касаційної скарги та сплати судового збору.
У січні 2021 року до суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_2 , якою недоліки скарги не усунуто у повному обсязі.
Залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд вказав на те. що скаржнику необхідно надати до суду належним чином оформлену касаційну скаргу, в якій слід зазначити підстави касаційного оскарження.
В уточненій касаційній скарзі представником скаржника зазначено, що судові рішення оскаржуються на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не враховано ухвалу Верховного Суду від 30 січня 2019 року, судді зобов`язані були вивчити динаміку та послідовність переходу у власність спірного будинку та земельної ділянки, а тексті оскаржуваної постанови вказані події, не обґрунтовані належним чином доказами.
Відповідно до пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, за умови, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
Залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд акцентував увагу скаржника на тому, що для усунення недоліків касаційної скарги необхідно, зокрема, надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій слід чітко зазначити конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, який (які) відповідно до змісту касаційної скарги є підставою (підставами) для подачі даної касаційної скарги та відповідне обґрунтування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах тощо).
На виконання цієї вимоги ухвали Верховного Суду скаржник зазначив, що судове рішення оскаржується на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції проігнорував ухвалу Верховного Суду від         30 січня 2019 року, що є грубим порушенням закону. Крім того, в тексті касаційної скарги містяться посилання на те, що колегія суддів суду апеляційної інстанції не звернула увагу на постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року.
Суд касаційної інстанції з цього приводу зазначає, що у разі оскарження судових рішень на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України належним чином оформлену касаційну скаргу слід вважати за тієї умови, якщо скаржником зазначено норму права, яку на його думку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції при розгляді справи, а також саме постанову Верховного Суду, в якій викладено правовий висновок щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, з необхідними реквізитами для точної ідентифікації цієї постанови (єдиний унікальний номер справи, в якій постанова була ухвалена, номер касаційного провадження, номер в ЄДРСР, за яким опубліковано цю постанову тощо), та обґрунтування того, в чому полягає невідповідність застосування норми права судом апеляційної інстанції правовому висновку Верховного Суду.
Скаржником не виконано належним вимоги процесуального закону щодо оформлення касаційної скарги, оскільки з мотивувальної частини касаційної скарги неможливо ідентифікувати, на яку саме постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року посилається скаржник; з приводу застосування якої норми права викладено правовий висновок Верховним Судом у цій постанові та не вмотивовано, в чому полягає невідповідність застосування і якої норми права судом апеляційної інстанції правовому висновку Верховного Суду, викладеному в цій постанові. 
Суд також не може взяти до уваги посилання скаржника на ігнорування судом апеляційної інстанції ухвали Верховного Суду від 30 січня 2019 року, оскільки диспозиція пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України передбачає перевірку застосування норми права правовому висновку, викладеному саме в постанові Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до опису поведінки суддів, вчинених ними дій під час розгляду справи, з використанням художніх оборотів та до викладу обставин справи з точки зору скаржника, натомість, відсутнє належне нормативно-правове обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень в контексті частини другої статті 389 ЦПК України.
Таким чином, скаржником не усунуто в повній мірі недоліки касаційної скарги з вищезазначених підстав. Для усунення цих недоліків скаржнику необхідно надати виправлену касаційну скаргу з урахуванням вимог цієї ухвали щодо посилань на підстави касаційного оскарження та їх відповідного мотивування.
За змістом статті 127 ЦПК України встановлений судом строку може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
З метою недопущення надмірного формалізму та порушення принципу доступу до правосуддя, Верховний Суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для надання скаржником виправленої касаційної скарги з урахуванням вимог цієї ухвали.
Роз`яснити ОСОБА_2 , що у разі невиконання вищевказаних вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Керуючись статтями 127, 261 ЦПК України,
УХВАЛИВ :
Продовжити ОСОБА_2 строк для усунення зазначених вище недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                         А. А. Калараш