ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22585/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                              Ганечко О.М.,
суддів                                                                                               Кузьменка В.В.,
                                                                                                 Василенка Я.М.,
за участі секретаря судового засідання                                         Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту в частині,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України у якому просив суд: визнати протиправним та нечинним передбачений п. 4 Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, обов`язок надання поліцейським керівникові органу Національної поліції за місцем проходження служби довідки про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
На обґрунтування вказаних позовних вимог, позивач зазначив, що реалізація на практиці оскаржуваного положення призводить до дискримінації поліцейських-переселенців за територіальною ознакою.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2020 адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та нечинним абзац 8 пункту 4 Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866, наступного змісту: «довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов».
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ`єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що абзац 8 пункту 4 Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року № 866 застосовується до всіх поліцейських які бажають отримати грошову компенсації за найм ними житла, незалежно від того чи вони є внутрішньо переміщеними особами, їх місця реєстрації чи проживання, тобто не є дискримінаційним.
У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, у відповідності до положень ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач обіймає посаду помічника оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.
Позивач є особою, вимушено переміщеною з окупованої території міста Горлівки Донецької області, що підтверджується довідкою від 13 березня 2019 року №3010-5000071619 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації.
У зв`язку із тим, що у позивача не має власного житла, він орендує квартиру за договором оренди жилого приміщення від 18 січня 2020 року за місцем проходження служби у м. Києві та сплачує орендну плату, що підтверджується наявними у матеріалах справи дублікатами квитанцій.
Головним управлінням Національної поліції у м. Києві листом від 04 серпня 2020 року за вих. № 4009/25/05/21-2020 позивачу відмовлено у грошовій компенсації за найм житла у зв`язку з тим, що ним до відповідного рапорту зокрема не було додано довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Зазначену довідку позивач мав надати відповідно до умов абз. 8 п. 4 Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. №866.
Не погоджуючись з такими положеннями Постанови відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ч. 3 статті 61 Закону України «Про Національну поліцію», за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.
Пунктом 5 ч. 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.
Згідно з ч. 5 статті 96 Закону України «Про Національну поліцію», керівники органів поліції мають право виплачувати поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають житло на підставі договору житлового найму, компенсацію за найм у розмірі і порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Механізм виплати та розмір грошової компенсації за найм житла поліцейським, які не мають власного житла в населеному пункті, де вони проходять службу, і винаймають його на підставі договору житлового найму визначено Порядком виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. №866.
Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку № 866, поліцейський для отримання грошової компенсації та визначення її розміру разом з рапортом подає керівникові органу Національної поліції за місцем проходження служби довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. 
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з ч. 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що:
- дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
- непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
- пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Відповідно до абз. 6 ч.3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необгрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, зокрема, особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Положення абз. 8 пункту 4 Порядку № 866 про необхідність подати довідку про перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов застосовуються до всіх поліцейських, які бажають отримати грошову компенсації за найм ними житла, незалежно від їх місця реєстрації чи проживання, та чи вони є внутрішньо переміщеними особами.
З огляду на вищезазначене, оскаржуваний пункт Порядку № 866 не дискримінує поліцейських-переселенців за територіальною ознакою.
Суд першої інстанції також звернув увагу, що для взяття на квартирний облік позивач не може звернутись з відповідною заявою до виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради за місцем проживання чи до адміністрації підприємства, установи, організації чи органу за місцем роботи, оскільки не відноситься до категорії внутрішньо переміщених осіб, у розумінні пп. 8 п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. № 470.
Зазначені Правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.
Пунктом 13 Правил №470 визначено, що на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. 
Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 
1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами; 
2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоров`я УРСР і Держбудом УРСР; 
3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров`я УРСР; 
4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;
5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 
6) які проживають у гуртожитках; 
7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі, старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); 
8) внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10 - 14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим-двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно з абз. 4 п. 8 Правил №470, внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил, беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Донецької та Луганської областей, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, розташованих на лінії розмежування, або житло яких зруйноване чи стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. При цьому члени сім`ї особи з інвалідністю або учасника бойових дій, які мають довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за формою згідно з додатком до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81,       ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), беруться на квартирний облік разом з нею (ним).
Пунктом 18 Правил №470 передбачено, що заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об`єднанню (організації) за місцем їх роботи. Заява підписується членами сім`ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.
Відповідно до абз. 1 п. 15 Правил № 470, на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.
Позивач не є учасником бойових дій, та відповідно у правовідносинах щодо отримання статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов, підпункт 8 пункту 13, та абзац перший пункту 15 Правила № 470 до нього не застосовується.
Проте, позивач має право отримати статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов відповідно до підпунктів 1-7 пункту 13 Правил № 470.
З урахуванням наведеного, судом застосовано положення Правил № 470, які не підлягали застосуванню до даних правовідносин.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний в частині п. 4 Порядку №866 прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з огляду на що відсутні підстави для визнання такого протиправним та нечинним.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.
Таким чином, на переконання колегії суддів, позовні вимоги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 328-331 КАС України, суд,

                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2020 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту в частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена  з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                                     О.М. Ганечко

Судді                                                                                                               В.В. Кузьменко

                                                                                                              Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 22.03.2021.