Ухвала
 
17 лютого 2021 року
місто Київ
 
справа № 205/5286/15-ц
провадження № 61-2173ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - ПАТ «УКРСИББАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» 
(далі - АТ «УКРСИББАНК»), у липні 2015 року звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 299, 41 дол. США та пені у розмірі 14 626, 28 грн; звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року, з урахуванням додаткового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року, позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитом та відсотками у розмірі 9 299, 41 дол. США та пеню у розмірі 5 000, 00 грн.
В іншій частині вимог позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 квітня 2020 року скасовано. Позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 8 279, 09 дол. США, заборгованість за відсотками - 1 020, 32 дол. США та пеню - 14 626, 28 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок суду першої інстанції щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості, оскільки норми, які регулюють правовідносини із поручителем, не застосовуються до правовідносин кредитора з іпотекодавцем. Суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором лише з позичальника ОСОБА_1 .
Стосовно вирішення позовних вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд апеляційної інстанції зробив висновок, що іпотекодавець ОСОБА_2 попередньо не була повідомлена належним чином про необхідність усунення порушень у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором, тобто банком не дотримано вимог Закону України «Про іпотеку», що є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до договору іпотеки вартість предмета іпотеки становить 450 110, 00 грн, що перевищує розмір заборгованості позичальника за кредитним договором.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
АТ «УКРСИББАНК» 10 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалити нове рішення у цій частині, яким задовольнити позов.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,тобто не підлягає касаційному оскарженню.
Щодо оцінки судового рішення, яке оскаржується учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 (провадження № 12-76гс18) сформулювала такий висновок, за змістом якого позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України 
«Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.
Отже, ціна позову у цій справі визначається із того розміру кредитної заборгованості, на задоволення якої та про стягнення якої подано позов ПАТ «УКРСИББАНК».
Ціна позову у справі, з урахуванням вимог про стягнення: 9 299, 41 дол. США (9 299, 41 * 27, 6426 (курс НБУ станом на 10 лютого 2021 року) = 257 059, 87 грн) та 14 626, 28 грн, складає 271 686, 15 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн х 250 = 567 500, 00 грн).
Урахувавши, що ціну позову у цій справі, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Щодо наявності винятків для допуску оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
АТ «УКРСИББАНК» у касаційній скарзі зазначило, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо забезпечення однакового застосування положень статті 35 Закону України «Про іпотеки».
На переконання заявника, суд апеляційної інстанції не забезпечив врахування правових висновків Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, що призводить до різного застосування норм права.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Доводи заявника із посиланням на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики загалом стосуються неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
Однак, зазначене рішення ухвалено у справі за інших фактичних обставини справи, зокрема боржник та іпотекодавець є однією і тією самою особою, у той час як у справі № 205/5286/15-ц особи позичальника та іпотекодавця є відмінними. Предметом перевірки відповідності рішень судів першої та апеляційної інстанцій нормам процесуального та матеріального права у справі № 310/11024/15-ц було визначення належного способу захисту порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», тобто суд касаційної інстанції визначив порядок реалізації предмета іпотеки у справі.
За наведених обставин Верховний Суд констатує, що заявником не зазначено у чому полягає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведено прикладів неоднакового застосування Верховним Судом положень статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Доводи касаційної скарги, що заявник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, Верховним Судом відхиляються, оскільки правила підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначають необхідність наведення заявником реального провадження (справи), під час розгляду якого заявник буде позбавлений можливості спростувати такі обставини, а не можливої ймовірності подання позову до суду.
З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у зазначеному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки, оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, звернення стягнення, за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «УКРСИББАНК» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 С. О. Погрібний
 
                                                                                                А. С. Олійник
 
                                                                                                В. В. Яремко