18.03.21
22-ц/812/491/21
Провадження №22-ц/812/491/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
18 березня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 487/2689/20
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органу досудового розслідування, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 - на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 листопада 2020 року під головуванням судді Сухаревич З.М., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (далі – ТУ ДБР) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органу досудового розслідування.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за її заявою ТУ ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017151030000209 від 20 грудня 2017 року, у якому вона є потерпілою, про вчинення кримінального правопорушення слідчим слідчого відділу Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області ОСОБА_2 за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 374 КК України, прокурором Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 366 КК України, уповноваженими особами Миколаївської місцевої прокуратури № 1 за ознаками, передбаченими ч.ч. 1,2 ст. 382 КК України
Як вказала позивачка, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється вже більше ніж 29 місяців, та орган досудового розслідування ухиляється від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень в рамках кримінального провадження чим порушує її права та законні інтереси, що завдає їй майнову та моральну шкоду. 
Посилаючись на положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і суду», ОСОБА_1 просила стягнути з Державної казначейської служби України шкоду, завдану незаконними діями Слідчого управління ТУ ДБР у розмірі 7 500 грн., сплачених адвокату Бєліку В.Г. за надання юридичної допомоги (надання консультацій з правових питань КК України, складання клопотань у кримінальному провадження та скарг на бездіяльність та рішення слідчого) та 10 000 грн. моральної шкоди. Також позивачка просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь судові витрати, сплачені адвокату Бєліку В.Г. за надання правової допомоги при розгляді судом даного цивільного позову.
Державна казначейська служба України заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що кримінальне провадження ще триває, а ухвали суду першої інстанції про задоволення скарги позивача та зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві розглянути та надати відповідь на клопотання позивача не тягне за собою безумовний обов`язок відшкодувати шкоду. Вважає, що посилання позивача щодо неправомірності дій Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві є необґрунтованими і ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм чинного законодавства України. Позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що завдав (на думку позивача) шкоду, не обґрунтовано характеру моральних страждань та не визначено розрахунку суми моральної шкоди. Щодо відшкодування витрат на професійну правову (правничу) допомогу, то в позові позивач стверджує, що йому було надано правову допомогу в ході кримінального провадження № 42017151030000209. Отже такі витрати понесені особою у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді кримінального провадження, а тому вони не можуть бути стягнуті у іншому провадженні. Позивачем визначено, що йому надано правову допомогу за період грудня 2017 року-квітня 2020 року, але підтверджуючі документи лише з лютого 2019 року по січень 2020 року. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивач визначає суму коштів сплачених адвокату за надання правової допомоги як суму на відшкодування шкоди. Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам та не набувають відповідних ознак внаслідок реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Щодо вимог відшкодування шкоди з Державної казначейської служби України: кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах у резолютивній частині судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16). Отже, посилання Позивача здійснити стягнення з Державної казначейської служби України є помилковим, таким, що суперечить нормам чинного законодавства у даній категорії справ.
ТУ ДБР також позов не визнало, посилаючись на те, що сам по собі факт скасування слідчим суддею постанови про закриття кримінального провадження та зобов`язання ухвалами слідчих суддів розглянути клопотання ОСОБА_1 не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди позивачці. Права позивача, на порушення яких він посилається, були відновлені шляхом задоволення її скарг, в порядку визначеному КПК України. Необхідність звернення до суду щодо бездіяльності органів досудового розслідування не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою зобов`язано вчинити певні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла моральну шкоду. На думку відповідача у позовній заяві ОСОБА_1 обмежилась лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та спричиненням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до ст. 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Також позивачем взагалі не надано розрахунку розміру моральної шкоди. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то відповідач також не погоджується, оскільки заявлені позивачем вимоги полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги у період досудового розслідування, яке наразі триває. Витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою та розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.
В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме ст. 1176 ЦК України та п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; не врахував положень ч. 1 ст. 40 КПК України, якою саме на слідчого покладено відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, не врахував позицію Коституційного Суду України у рішенні № 12-рп2001 від 03 жовтня 2001 року та висновки Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17, від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 487/970/20 та помилково послався на постанову Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №  686/13212/19, в якій встановлені інші обставини, ніж ті, що є предметом даного спору. Також позивач вважає, що тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017151030000209 свідчить про порушення ТУ ДБР своїх обов`язків, зазначених в ч. 2 ст. 9 КПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБР просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначало, що позивач в апеляційній скарзі та позовній заяві обмежилась лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та спричиненням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає, ким та в якій мірі вона була завдана, наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди, не надала розрахунку заявленого нею розміру моральної шкоди, а стягнення витрат на правову допомогу, які понесені у кримінальному провадженні не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України вважає, що Заводським районним судом м. Миколаєва прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Зазначає, що апеляційна скарга ґрунтується на припущеннях та суб`єктивному тлумаченні апелянтом норм чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, справа розглядалась судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що СУ ТУ ДБР здійснюється досудове розслідування кримінальних проваджень № 42018151020000057, № 42018150000000022, № 42018151030000041, № 42018151030000025, № 42018151030000022, № 42018151030000009, № 42017151030000209, що об`єднані в кримінальне провадження № 42017151030000209.
Заявником у вказаних кримінальних провадженнях є ОСОБА_1 .
В ході досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово зверталася зі скаргами на орган досудового розслідування до слідчих суддів, які були задоволені.
Так, ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року зобов`язано слідчого ТУ ДБР розглянути клопотання ОСОБА_1 від 08 квітня 2019 року про виконання процесуальних дій в кримінальному провадженні № 42017151030000209 (а.с. 43-44). 
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2019 року зобов`язано слідчого ТУ ДБР Балаєнка М.С. у кримінальному провадженні № 42017151030000209 розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25 липня 2019 року (а.с. 41- 42).
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2020 року скасовано постанову слідчого управління ТУ ДБР Попазогло В.С. від 27 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження № 42017151030000209 від 20 грудня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 374, ч. 1,2 ст. 382 КК України (а.с. 38-40).
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалася на незаконність бездіяльності СУ ТУ ДБР, які більш ніж 29 місяців здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017151030000209, ухиляються від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень у цьому провадженні, безпідставно закрили це провадження чим було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1166, 1176 ЦК України та ст.ст. 1, 2, 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме — у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Таким чином, враховуючи підстави відшкодування шкоди, зазначені позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що  положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними  діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у даному спорі не можуть бути застосовані.
Посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.
Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року.
За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті — така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стст.1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відмовляючи позивачу у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк. Пунктом 5 частини 1 ст. 303 КПК України також передбачена можливість оскаржити рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особи , якій відмовлено у визнанні потерпілою. 
За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалах слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.  
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлюєть наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди внаслідок того, що слідчим ТУ ДБР не були розглянуті її клопотання про виконання процесуальних дій в кримінальному провадженні № 42017151030000209 та постановою слідчого управління ТУ ДБР від 27 грудня 2019 року було закрито кримінальне провадження, а також не доведено причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Миколаєві та настанням тих негативних наслідків про які вона вказує.
Права ОСОБА_1 , на порушення яких остання посилалася, а саме з підстав закриття кримінального провадження, не розгляді її клопотань в порядку ст.220 КПК України, були відновлені шляхом оскарження таких дій та рішення слідчого в порядку, визначеному КПК України.
Сам по собі факт задоволення слідчими суддями скарг позивача та покладення та СУ ТУ ДБР обов`язку розглянути клопотання ОСОБА_1 , скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує заподіяння шкоди позивачці, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого ТУ ДБР щодо розгляду клопотань позивачки, закриттям кримінального провадження, та настанням шкоди.
За такого, доводи ОСОБА_1 про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону та несвоєчасно, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність, не можуть бути задоволені через недоведення усіх складових деліктної відповідальності.
Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема в постановах від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19. 
Крім того, заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо відшкодування 7 500 грн. матеріальної шкоди полягають виключно у витратах позивачки на оплату правової допомоги у період досудового розслідування (надання консультацій з правових питань КК України, складання клопотань у кримінальному провадження та скарг на бездіяльність та рішення слідчого), яке наразі триває. 
Проте, судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, зокрема і витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету.
Зазначені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України.
У справі № 462/6473/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.
Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст. 118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України.
За таких обставин, звернення позивача з цивільним позовом про відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим та такими, що не підлягає задоволенню.
Отже, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.
Доводи ОСОБА_1 про те, що обґрунтованість її позовних вимог підтверджується судовою практикою Верховного Суду є безпідставними, так як у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, встановлені інші фактичні обставини справи.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема витрати на правничу допомогу), у разі відмови в позові покладаються на позивача.
За такого, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу, понесених нею у зв`язку із судовим розглядом даного цивільного позову. 
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Оскільки рішення суду першої інстанції не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                         В.В. Коломієць

Судді:                                                     Н.О. Тищук

                                                                  ОСОБА_4 

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.