Справа № 463/680/19                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/4025/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                09 лютого 2021 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,
секретаря – Жукровської Х.І., 
з участю: представника позивачів – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Данилишиної К.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до Концерну «Військторгсервіс» про визнання права на користування квартирою,

                                 в с т а н о в и л а:
У лютому 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовували тим, що 10 лютого 1982 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу у Львівську окружну майстерню по ремонту мехагрегатів продовольчої служби ПрикВО, яка в подальшому перейменована в ремонтну майстерню техніки продовольчої служби ПрикВО, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. З цього часу він проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Наказом Міністра оборони України №123 від 5 квітня 2007 року припинено діяльність Державного підприємства «Львівська ремонтна майстерня техніки продовольчої служби» та реорганізовано підприємство шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», який став правонаступником усіх майнових прав та обов`язків Державного підприємства «Львівська ремонтна майстерня техніки продовольчої служби», на баланс якого передано, зокрема, будівлю за адресою: АДРЕСА_3 , яка в подальшому передана на баланс філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс». В передавальному акті вказано, що будівля контора, другий поверх використовується як гуртожиток, де проживає чотири сім`ї. 
28 вересня 1990 року на підставі спільного рішення РТК і профспілкового комітету Ремонтної майстерні техніки продовольчої служби ПрикВО Заяць В.В. було надано житлове приміщення площею 18 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 . 14 лютого 1994 року на засіданні профспілкового комітету РМТП ПрикВО для покращення житлових умов ОСОБА_2 вирішено надати додатково суміжну кімнату, площею 26,1 кв.м., в якості житла. 
На даний час позивачі займають загальну площу 43,9 кв.м. згідно плану частини площі другого поверху будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , що затверджений начальником філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс». 
Відповідно до технічного паспорта на будівлю за вказаною адресою приміщення, які використовують позивачі як житло, позначені номерами: 19 (площа 6,4 кв.м.), 20 (площа 11,4 кв.м.), 21 (площа 26,1 кв.м.) і складають кімнату/квартиру АДРЕСА_4 . Разом із позивачем ОСОБА_2 у спірних приміщеннях проживає його дружина ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_2 . Всі вони є зареєстрованими у вказаних приміщеннях. 
Позивач ОСОБА_2 і його дружина ОСОБА_3 є інвалідами третьої групи, вносять плату за користування спірними приміщеннями, однак, їхнє право на користування приміщеннями не визнається стороною відповідача, свідченням чого, як вони стверджують, є відключення з 1 червня 2009 року будинку АДРЕСА_3 від газо-, електро- та водопостачання, внаслідок чого вони не мають доступу до користування цими послугами, а тому просять визнати право на користування спірними приміщеннями (квартирою) у судовому порядку. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 43,9 кв.м.
Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач Концерн «Військторгсервіс», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позов подано до Концерну «Військторгсервіс», при цьому, до участі у справі судом не залучено Міністерство оборони України, як орган управління майном. 
Звертає увагу, що зазначення в передавальному акті, що «будівля контора, другий поверх використовується як гуртожиток, де проживає 4 сім`ї», за адресою: АДРЕСА_3 (нова назва АДРЕСА_3 , не надає правового статусу даній будівлі, як гуртожитку, та не визначає будівлю взагалі, як житлову. 
Вважає, що у позивачів відсутнє право на проживання у приміщеннях за вказаною адресою, оскільки такі приміщення не належать до житлового фонду.
Наголошує, що будівля, в якій знаходяться спірні приміщення, є адміністративною будівлею, а другий поверх цієї будівлі не є гуртожитком, окрім того, на даний час у позивача ОСОБА_2 з Концерном «Військторгсервіс» відсутні будь-які трудові відносини, які б давали право позивачам займати спірні приміщення. 
Зазначає, що позивачу при вселенні в приміщення не було видано ордер на ці приміщення, що додатково свідчить про те, що приміщення не були житловими. 
На переконання апелянта, реєстрація місця проживання позивачів у спірних приміщеннях є неправомірною і Концерном «Військторгсервіс» вчиняються дії для з`ясування підстав такої реєстрації.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2001 року, є інвалідами третьої групи, що стверджується відповідними копіями пенсійних посвідчень (а.с.9, 11, 12, 29 т.1), а позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є їхньою донькою (а.с.14 т.1).
Позивач ОСОБА_2 з 10 лютого 1982 року по 15 вересня 2008 року працював на різних посадах в Львівській окружній майстерні по ремонту мехагрегатів продовольчої служби ПрикВО, в подальшому філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а.с.15 т.1).
Наказом Міністра оборони України від 5 квітня 2007 року №123 припинено діяльність Львівської ремонтної майстерні техніки продовольчої служби, реорганізовано її шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс» (а.с.39, 40 т.1). 
На баланс концерну було передано, в тому числі, приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідними передавальними актами (а.с.41-46 т.1).
З виписки з протоколу засідання №8 від 28 вересня 1990 року спільного засідання РТК і профкому РМТПС ПрикВО встановлено, що позивачу ОСОБА_2 надано в житлово-адміністративній будівлі за адресою: АДРЕСА_3 ) житлову площу 18 кв.м. (а.с.16 т.1). 
14 лютого 1994 року на засіданні профспілкового комітету РМТП ПрикВО для покращення житлових умов ОСОБА_2 вирішено надати додатково суміжну кімнату, площею 26,1 кв.м., в якості житла (що стверджується відповідною випискою з протоколу (а.с.17 т.1)). 
На даний час позивачі займають загальну площу 43,9 кв.м. згідно плану частини площі другого поверху будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , що затверджений начальником філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс», що підтверджується відповідною копією плану (а.с.20 т.1). 
Відповідно до технічного паспорта на будівлю за вказаною вище адресою, приміщення, які використовують позивачі як житло, позначені номерами: 19 (площа 6,4 кв.м.), 20 (площа 11,4 кв.м.), 21 (площа 26,1 кв.м.) (а.с. 25 т.1).
Відповідач не заперечує факт зайняття спірних приміщень позивачами.
Позивачі є зареєстрованими у встановленому законом порядку у спірних приміщеннях за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема: позивач ОСОБА_2 – з 4 жовтня 1990 року, позивач ОСОБА_3 – з 28 лютого 2002 року, а їхня донька позивач ОСОБА_2 – з 3 серпня 2005 року, що підтверджується копією будинкової книги та їхніми паспортами (а.с.9-12, 19-20 т.1).
Позивач ОСОБА_2 здійснював оплату за користування спірними приміщеннями та наданими комунальними послугами, що підтверджується відповідними копіями квитанцій (а.с.30-38 т.1).
З інформаційних довідок №185068041 та №185069813 від 17 жовтня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що у власності позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_2 відсутнє нерухоме майно. 
З інформаційної довідки №185068896 від 17 жовтня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що позивачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_5 , загальна площа квартири 56,7 кв.м.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Стаття 53 цього Кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява N30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Отже, враховуючи той факт, що позивачу ОСОБА_2 за місцем роботи були надані спірні приміщення для проживання, в яких він разом із членами своєї сім`ї зареєстрований і вже тривалий час проживає, використовуючи приміщення, як житло, позивачі вносять відповідну плату за користування цими приміщеннями та оплачують надані комунальні послуги, а доказів, які б підтверджували незаконне використання позивачами спірних приміщень, не надано, в колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольнивши вимогу позивачів про визнання за ними права на користування спірними приміщеннями квартири.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на наявність підстав для скасування та/або зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Мельничук О.Я. в період з 16 по 27 лютого 2021 року, повний текст постанови складений 01 березня 2021 року.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 01 березня 2021 року. 

Головуючий:                                                                 Бойко С.М. 

Судді:                                                                         Ванівський О.М.

                                                                Мельничук О.Я.