справа № 753/10088/18                                              головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження № 22-ц/824/3869/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,-
 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 13500,00 доларів США, що в перерахунку на національну валюту по курсу НБУ на день пред`явлення позову складає 352 335,15 грн., та судових витрат у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.06.2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено усний договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 13 500,00 доларів США, які зобов`язувався повернути поетапно до 20.06.2015 року. Зазначав, що грошові кошти у розмірі 13 500,00 доларів США передано ОСОБА_1 20.06.2013 року, що підтверджується розпискою, проте ОСОБА_1 умови договору у повному обсязі не виконав та кошти не повернув. Також зазначав, що він направляв ОСОБА_1 вимогу від 07.07.2016 року про виконання зобов`язання за розпискою та повернення грошових коштів, однак сума позики так і не повернута.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до  ОСОБА_3 про визнання договору позики від 20.06.2013 року недійсним через його фіктивність, посилаючись на те, що розписка про отримання в борг грошових коштів не була спрямована на настання правових наслідків, обумовлених договором позики, сторони не мали наміру вступу у правовідносини позики, сторонами не вчинялось дій на виникнення правовідносин позики, грошові кошти за розпискою йому не надавались, а сама розписка написана для надання  ОСОБА_3 гарантій про те, що автомобіль «Volkswagen Jetta», частина коштів на придбання якого ОСОБА_3 була подарована йому та його дружині - доньці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , з якою він перебував до 2016 року у шлюбі, після розлучення залишиться у власності ОСОБА_4 (а.с. 67-71).
Рішенням  Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою  задоволено  частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3 борг у розмірі 13 500,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті (21,33 грн. за курсом НБУ на день платежу - 19.06.2015 року) - становить 287 955,00 грн. та судовий збір в розмірі 2 879,55 грн.. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним  відмовлено.
Не погодившись із  вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та  процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову апелянтом не оскаржується. При цьому, зазначає, що при написанні розписки сторони  не мали  наміру  вступати у правовідносини позики. Вказує, що розписка від 20.06.2013 року  має формальний характер, написана  з метою забезпечення гарантій  позивачу, що автомобіль «Volkswagen Jetta» залишиться у власності  його доньки  у випадку розлучення із ОСОБА_1 .. Крім того,  апелянт вважає, що  під час вступу  у спірні правовідносини із  позивачем, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі та проживав однією сім`єю із  ОСОБА_4 , а тому остання несе солідарну відповідальність разом із відповідачем.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, тобто лише в оскаржуваній частині та вимог заявлених у суді першої інстанції за первісним позовом, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 20.06.2013 року, оригінал якої досліджений судом у судовому засіданні 28.10.2020 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 13 500,00 доларів США та зобов`язався виплатити суму боргу поетапно до 20.06.2015 року без відсотків (а.с. 4). Зміст розписки містить відомості про розмір і отримання відповідачем за первісним позовом грошових коштів та відповідне зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів.
 
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 доказів повернення коштів отриманих у позивача ОСОБА_3 у борг у строк, визначений договором позики, не надав, тому наявні підстави для стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень норм ЦК України, що регулюють такі правовідносини, визначену за курсом долара США станом на день платежу - 19.06.2015 року, котрий становив 21,33 грн..
 
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
 
Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.
Згідно ч.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами у справі за первісним позовом виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки розписка від 20.06.2013 року містить відомості про те, що відповідач ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 13 500 дол. США від позивача із зобов`язанням їх повернення, і не містить жодної інформації щодо отримання грошових коштів  на іншій підставі. 
 
Натомість, суд апеляційної інстанції, критично оцінює посилання апелянта, який вказує, що ОСОБА_3 подарував гроші у розмірі 13 500,00 доларів США йому та його колишній дружині - ОСОБА_4 для купівлі у 2011 році автомобіля «Volkswagen Jetta», оскільки зазначене не підтверджується належними та допустимими доказами, а також спростовується матеріалами справи, безпосередньо його позовною заявою про поділ майна (а.с.122-125) та постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2020 року (а.с.133-136), якою встановлено обставини щодо придбання автомобіля за спільні кошти подружжя. При цьому, відповідачем під час розгляду справи про поділ майна заперечувався факт отримання грошових коштів у ОСОБА_3 для придбання цього автомобіля і саме ці обставини було покладено в основу судового рішення про задоволення позову і визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль. 
 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
 
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, що факт неналежного виконання відповідачем умов договору позики знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою для задоволення первісного позову. 
При цьому, суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання апелянта  на висновки та практику  Верховного Суду зазначені у апеляційній скарзі, оскільки  вони стосуються відмінних правовідносин (відсутності факту отримання коштів, відсутності розміру отриманих коштів, відсутності умов повернення коштів), а отже є безпідставними у даній справі та суперечать висновкам Верховного Суду у аналогічних правовідносинах.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції  щодо наявності підстав для задоволення первісного позову. 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення первісного позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           О.Ф. Лапчевська

            В.А. Нежура