Номер провадження: 22-ц/813/1649/21 
Номер справи місцевого суду: 520/5442/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І..,
Громіка Р.Д.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженніцивільну справу за апеляційною скаргою  адвоката Лемещук Наталі Вадимівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення в користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку місця проживання за правилами загального позовного провадження,-
В С Т А Н О В И В:
08 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення в користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку місця проживання.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року провадження у справі закрито.
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційна скарга Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишена без задоволення, постанова Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишена без змін.
30 червня 2020 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради надав до суду заяву про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за №520/5958/18 за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння, за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав зазначену заяву.
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення зазначеної заяви.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року заяву Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про зупинення провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення в користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку місця проживання задоволено. Суд зупинив провадження у цивільній справі за №520/5442/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення в користуванні та розпорядженні майном, шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку місця проживання до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за №520/5958/18 за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння, за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію.
В апеляційній скарзі адвокат Лемещук Наталя Вадимівна в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 січня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, у відзиві на апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, додаткові пояснення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та заперечення на додаткові пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Лемещук Наталя Вадимівна  в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, – до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію – задоволено; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане від імені Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради 21 квітня 1997 року №12, на підставі розпорядження Київської районної адміністрації від 04 березня 1997 року №114; скасовано рішення Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18 грудня 2017 року індексний номер 38796657; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп.; стягнуто з Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Янчевої Яни Георгіївни на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп.; позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння – задоволено; витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корить територіальної громади в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,75 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1441249951101); стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп.; встановлено порядок виконання рішення, відповідно  до якого, у разі набрання рішенням законної сили, воно є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.
На цей час рішення суду першої інстанції не вступило в законну силу та справа перебуває на розгляді в Одеському апеляційному суді.
Задовольняючи заяву  Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зупинення провадження у цивільній справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що необхідне зупинити провадження по даній цивільній справі, оскільки рішення суду першої інстанції у цивільній справі за №520/5442/18 буде мати важливе значення для вирішення спору в цій справі.
Посилання адвоката Лемещук Наталі Вадимівни в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом не враховано, що дану справу можливо розглянути на підставі наявних доказів та встановити наявність обставин, якими позивач обґрунтовує  свої вимоги, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Таким чином, враховуючи те, що сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів та заперечень, а перевірка вказаних обставин має значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції необхідно було перевірити, чи дійсно існує об`єктивна, тобто, та, яка існує фактично і незалежно від волевиявлення учасників справи та суду, неможливість здійснювати судовий розгляд справи до моменту вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного провадження. 
Зупинення провадження у справі – це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.
Зупинення провадження у справі з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, може мати місце тоді, коли існує об`єктивна, тобто, та, яка існує фактично і незалежно від волевиявлення учасників справи та суду, неможливість здійснювати судовий розгляд справи до моменту вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного провадження.
У пунктах 33 та 34 постанови від 19 лютого 2020 року у даній справі №520/5442/18 (провадження №14-440цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного правового висновку: «враховуючи те, що вирішення вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання залежить від вирішення спору щодо права власності на квартиру, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що заявлена у справі №520/5442/18 вимога є похідною від спору щодо права власності на квартиру, який розглядає суд у справі №520/5958/18. Тому висновок апеляційного суду про те, що справу №520/5442/18 слід розглядати за правилами цивільного судочинства, є обґрунтованим.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в її постанові від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/17 про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання вона взяла до уваги, що предметом спірних правовідносин були майнові права на квартиру, а вимоги до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради – похідними від цього предмета. А тому дійшла висновку, що спір має приватноправовий характер і його треба розглядати за правилами цивільного судочинства. Цей висновок в оскарженій постанові у справі №520/5442/18 обґрунтовано застосував апеляційний суд».
З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що 13 січня 2020 року Одеський апеляційний суд постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Лемещук Наталії Вадимівні, поданою на вказане судове рішення в інтересах позивачки та ОСОБА_2 , справа призначена до розгляду на 23 березня 2021 року.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України,   та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати  права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ  у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Аналізуючи зазначені норми процесуального права, правової висновок Великої Палати Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в заяві Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зупинення провадження у цивільній справі, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції у відповідності до вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України проаналізував предмети та підстави спору у справі та вказав, у чому полягає пов`язаність цих дій і зазначив обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року у справі № 520/5958/18 об`єктивно виключає можливість розгляду даної справи. 
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив  з наявності законних підстав для задоволення заяви про зупинення провадження у справі. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Лемещук Наталі Вадимівни в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено: 18 січня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                         М.М. Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д. Громік