ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" грудня 2020 р.           Справа№ 910/17006/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Куксова В.В.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 
 
при секретарі        Пнюшкову В.Г.
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 09.12.2020.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика”
на рішення Господарського суду міста Києва 
від 18.02.2020 ( повний текст рішення складено 25.02.2020)
у справі № 910/17006/19 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” 
до Київського квартирно-експлуатаційного управління 
про стягнення 226 429,56 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство “Київська військово-картографічна фабрика” (далі – позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі – відповідач) про стягнення 226 429,56 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати відшкодування витрат балансоутримувача по сплаті земельного податку, що є складовою витрат на утримання орендованого майна.  
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство “Київська військово-картографічна фабрика” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що єдиною підставою не укладення зазначеного договору відшкодування є небажання його укладення з боку відповідача, підкріпленого оціночним міркуванням Департаменту аудиту Міноборони щодо недоцільності його укладання, чим прямо порушено положення п. 5.10 Договорів оренди.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2020 поновлено Державному підприємству “Київська військово-картографічна фабрика” пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі № 910/17006/19, відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду на 10.06.2020.
04.05.2020 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 заяву суддів Майданевича А.Г., Демидової А.М., Ткаченка Б.О. про самовідвід у розгляді апеляційної скарги Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 задоволено. Матеріали справи №910/17006/19 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19. Призначено справу до розгляду на 29.07.2020.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 у зв`язку з перебуванням судді Шаптали  Є.Ю. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/17006/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2020 для розгляду справи №  910/17006/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов  В.В., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Михальської Ю.Б., Тищенко О.В. Призначено справу до розгляду на 21.09.2020.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 у зв`язку з перебуванням суддів Михальської  Ю.Б. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/17006/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 для розгляду справи №910/17006/19 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов  В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 прийняти до провадження у визначеному складі суддів: головуючого судді Куксова В.В., судді: Шаптали Є.Ю., Тищенко О.В. Призначено справу до розгляду на 04.11.2020.
У зв`язку із перебуванням головуючого судді Куксова В.В. з 27.10.2020 по 12.11.2020 на лікарняному, розгляд апеляційної скарги Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 не відбувся.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2020 призначено розгляд апеляційної скарги Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 на 09.12.2020.
08.12.2020 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. 
В судовому засіданні 09.12.2020 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 залишити без змін.
Позивач в судове засідання 09.12.2020 не з`явився.
Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, а також враховуючи заяву позивача про розгляд справи за його відсутності, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноваженого представника за наявними у справі матеріалами.
В судовому засіданні 09.12.2020 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 29.03.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (орендар) було укладено договори №7324 та №7325 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.
За умовами п.1.1 договору №7324 від 29.03.2016 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно – частину нежитлових приміщень (адміністративно-виробничого корпусу №1 будівлі інв. №25) загальною площею 1689,75 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Шолуденка, 27/6, та перебуває на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України “Київська військово-картографічна фабрика” (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з актом оцінки на 31 січня 2016 року і становить 15  492  737,82 грн.
Пунктом 1.1 договору №7325 від 29.03.2016 визначено що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно – частину нежитлових приміщень (виробничого корпусу №51 будівлі інв. №28) загальною площею 3052,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 27/6, та перебуває на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України “Київська військово-картографічна фабрика” (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з актом оцінки на 31.01.2016 і становить 148  384,48 грн.
Відповідно до пунктів 1.2 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 майно передається в оренду з метою розміщення військової частини НОМЕР_1 .
Згідно пунктів 3.1 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 орендна плата визначається на підставі пункту 10 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 (зі змінами) і становить без податку на додану вартість – 1 гривню на рік.
Пунктами 5.10 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 унормовано, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.
Згідно пунктів 10.1 вказаних правочинів останні укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діють з 29.03.2016 по 28.02.2019 включно.
29.03.2016 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву було передано, а Київським квартирно-експлуатаційним управлінням прийнято у строкове платне користування об`єкти оренди за договорами №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016, про що складено та підписано акти від 29.03.2016 приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 27/6.
Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, 14.07.2006 Казеному підприємству Міністерства оборони України “Київська військово-картографічна фабрика” (яке було перетворено згідно наказу №15 від 20.07.2007 Міністерства оборони України на Державне підприємство “Київська військово-картографічна фабрика” з повним правонаступництвом) на підставі рішення №201/3662 від 11.10.2005 Київської міської ради було видано акт на право постійного користування земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 27/6, для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих, господарських будівель і споруд та гуртожитків. 
За твердженнями позивача, витрати балансоутримувача на сплату земельного податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти оренди за договорами №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016, за період з квітня 2016 по грудень 2017 становлять 226  429,59 грн.
Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача, як орендаря за договорами №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 суми витрат Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” (землекористувача) на сплату земельного податку за період з квітня 2016 по грудень 2017. 
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Приписами ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України  визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення грошових коштів, а у даному випадку витрат на сплату земельного податку насамперед, повинно бути доведено факт виникнення між сторонами взаємних прав та обов`язків, визначено підставу виникнення правовідносин з відшкодування заявлених до стягнення витрат у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України, наявність обов`язку відповідача внести на рахунок позивача відповідне відшкодування у погодженому сторонами розмірі, строк виконання якого настав.
Судовою колегією вище вказувалось, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що витрати балансоутримувача на сплату земельного податку за користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти оренди за договорами №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016, за період з квітня 2016 по грудень 2017 становлять 226 429,59 грн. Проте, відповідні витрати балансоутримувача орендарем так відшкодовано і не було.
Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, а саме наголосив, що у період з квітня 2016р. по грудень 2017р., між сторонами не було укладено договору на відшкодування витрат по сплаті земельного податку землекористувачем за земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, користування яким здійснюється Київським квартирно-експлуатаційним управлінням на підставі договорів оренди.  До того ж, за поясненнями останнього, витрати на оплату земельного податку не входять до складу орендної оплати за користування об`єктом державного майна, а також витрат на утримання орендованого майна. Вказані обставини, на думку відповідача, вказують на відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів 226 429,56 грн. Крім того, вказаним учасником судового процесу заявлено про застосування строків позовної давності. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що відсутність відповідного договору (та відсутність в договорі оренди відповідної умови про відшкодування витрат на оплату земельного податку, їх розмір чи порядок визначення), в якому має бути визначено розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря договірних зобов`язань з відшкодування витрат балансоутримувача на сплату земельного податку, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика”, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Статтею 283 Господарського кодексу України та статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном.
Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності та майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано Законом України “Про оренду державного та комунального майна”.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України  та ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.
Орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі (ч.3 ст.18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами ч.1, 3 ст.19 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
Судовою колегією вище вказувалось, що згідно пунктів 3.1 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 орендна плата визначається на підставі пункту 10 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами) і становить без податку на додану вартість – 1 гривню на рік.
З системного аналізу змісту Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не вбачається обов`язку орендаря відшкодувати витрати балансоутримувача об`єкта оренди на сплату податку на землю, означені витрати до складу орендної плати не включено.
Тобто, нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не визначено обов`язку орендаря відшкодувати витрати балансоутримувача об`єкта оренди на сплату податку на землю, а отже, і права балансоутримувача вимагати виконання такого обов`язку.
Одночасно, судом враховано, що пунктами 5.10 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 унормовано, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.
Як свідчать наявні в матеріали справи, 17.09.2018 між Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (платник) та Державним підприємством “Київська військово-картографічна фабрика” (землекористувач) було укладено договір №34-1020342 про відшкодування витрат по сплаті земельного податку земелкоримстувачем за земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно вбудовані, прибудовані приміщення) юридичних осіб, за умовами  п.1.1 якого землекористувач відповідно до Податкового кодексу України забезпечує сплату земельного податку на земельну ділянку за адресою: м.Київ, вул.Шолуденка, 27/6, загальною площею 11  508 кв.м, військового містечка №32, на якій розміщені будівлі (споруди) загальною площею приміщень 10992,7 кв.м, а платник забезпечує відшкодування землекористувачу витрат по сплаті земельного податку пропорційно площі землі, яку займають вбудовані приміщення, розміщені в адміністративно-виробничому корпусі №1 інв. №25 та виробничому корпусі №51, інв.№28 військового містечка №32, розташованого в межах земельної ділянки за кадастровим номером №  8000000000:88:110:0006.
За умовами вказаного правочину загальна сума договору на 2018 рік складає 100  129,59 грн. Відшкодування витрат по сплаті земельного податку в місяць складає 8343,88 грн. без податку на додану вартість, згідно рахунку. 
Згідно п.п.6.1, 6.2 договору №34-1020342 від 17.09.2018 даний договір набирає законної сили з моменту його підписання та скріплення печатками його тексту сторонами і діє до 31.12.2018.
Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України сторони дійшли спільної згоди, що умови даного договору застосовуються до відносин, які виникли раніше до його укладання з 01.01.2018.
Тобто, позивачем та відповідачем у визначений чинним законодавством України спосіб було досягнуто згоди щодо відшкодування витрат по сплаті земельного податку землекористувачем у 2018 році за земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, орендне користування яким здійснювало Київське квартирно-експлуатаційне управління.
Проте, як вказувалось вище, предметом спору є стягнення витрат балансоутримувача на сплату земельного податку за період з квітня 2016 по грудень 2017 рр., договір з відшкодування земельного податку на такий період сторонами укладено не було. 
Одночасно, сторонами також не було досягнуто згоди щодо розповсюдження умов договору №34-1020342 від 17.09.2018 на правовідносини сторін за період з квітня 2016 по грудень 2017 у відповідності до норми ст.631 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, судова колегія дійшла до переконання, що відсутність відповідного договору (та відсутність в договорі оренди відповідної умови про відшкодування витрат на оплату земельного податку, їх розмір чи порядок визначення), в якому має бути визначено розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря договірних зобов`язань з відшкодування витрат балансоутримувача на сплату земельного податку. 
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від  21.12.2018 по справі 910/21076/17, від 20.12.2019 по справі №910/16933/18.
Водночас, судова колегія зазначає, що посилання скаржника на те, що згідно 5.10 договорів №7324 від 29.03.2016 та №7325 від 29.03.2016 орендар зобов`язується протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, не впливають на висновки судової колегії щодо відсутності правових підстав вважати таким, що виник обов`язок відповідача з відшкодування витрат балансоутримувача на сплату земельного податку за квітень 2016 – грудень 2017 у заявленому до стягнення розмірі, строк виконання якого настав.  
До того ж, судова колегія критично ставиться до тверджень скаржника стосовно того, що витрати на сплату земельного податку є за своєю правовою природою витратами на утримання орендованого майна.
За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” до Київського квартирно-експлуатаційного управління про стягнення заборгованості в розмірі 226 429,56 грн.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
У справі “Трофимчук проти України” Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 – 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу Державного підприємства “Київська військово-картографічна фабрика” – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №910/17006/19 - залишити без змін.
Матеріали справи №910/17006/19 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Cуду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови підписано 11.01.2021 (після виходу судді-учасника Шаптали Є.Ю. з лікарняного)

Головуючий суддя                                                            В.В. Куксов 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                Є.Ю. Шаптала