П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1457/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
         судді-доповідача –	Кравця О.О.	
судді –	        Домусчі С. Д.	
судді –  	Коваля М.П. 	
розглянувши у письмовому провадженні  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі № 400/1757/20, прийнятого у складі судді Біоносенка В.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за участю третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не нарахування та не виплати йому компенсації втрати частини доходів  у зв`язку  несвоєчасністю  пенсійних виплат у період з 01.06.2016 по 30.10.2016, зобов`язати  ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 по 30.10.2016, та стягнути 25000 гривень моральної шкоди.
 Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 р. по 30.10.2016 р.; зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 р. по 30.10.2016 р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 84,93 гривень (вісімдесят чотири грн дев`яносто три коп).
Встановлено судовий контроль, поклавши на Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зобов`язання подати протягом двох місяців з моменту набрання законної сили цим рішенням - звіт про виконання судового рішення.
12.08.2020 року на виконання вказаного судового рішення судом видано виконавчі листи.
21.08.2020 року від відповідача надійшов звіт про виконання рішення суду по справі № 400/1457/20.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року прийнято звіт ГУ ПФУ в Миколаївській області про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року була скасована та прийнята нова ухвала, якою встановлено новий строк подання звіту  про виконання у повному обсязі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №400/1757/20 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України подати його до Миколаївського окружного адміністративного суду звіт у 15 денний строк з моменту набуття законної сили вказаною постановою апеляційного суду.
23.11.2020 до суду надійшов звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про виконання рішення суду по справі № 400/1457/20.
27.11.2020 від позивача надійшло клопотання про накладення штрафу на керівника Головного управління ПФУ в Миколаївській області за невиконання рішення суду.
30.11.2020 позивач надав до суду заяву, в якій просить суд в прийнятті звіту Головного управління ПФУ в Миколаївській області відмовити, у зв`язку з невиконанням рішення суду в повному обсязі та накласти на відповідача штраф.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області новий строк подання звіту про виконання у повному обсязі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №400/1757/20 у двомісячний строк з моменту набрання законної сили вказаною ухвалою суду.
Не погоджуючись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020  року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у прийнятті звіту відповідача про виконання рішення та встановити новий строк для подання звіту.
Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що відповідачем лише зроблено нарахування компенсації втрати частини доходів, проте не здійснено виплату. Отже судове рішення не виконано в повному обсязі. Крім того, позивач наполягає на необхідності накладення штрафу на відповідача.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, представники сторін до судового розгляду не з`явились, апелянт подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, тому  відповідно до ст.311 КАС України апеляційний суд продовжує розгляд справи у письмовому провадженні.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі статтею  129 Конституції України  суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч. 2  ст. 14 КАС України     передбачає, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з вимогами ч.2 ст.17 КАС України ,особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.
Процедура виконання судового рішення, у тому числі встановлення судового контролю  по справі за адміністративним позовом визначаються нормами КАС України.
За приписами підпункту 1 пункту 6  статті 246 КАС України, яка визначає зміст рішення, у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про порядок і строк виконання рішення.
Частиною 1 ст.382 КАС України закріплено, що суд,  який ухвалив  судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Законодавець передбачив два варіанти встановлення судового контролю: 1) під час ухвалення рішення по суті спору; 2) після винесення рішення в ході його виконання.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суд наділений правом встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, при цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти  Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені  ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний  захист  сторони у справі,  а  отже  і  відновлення  справедливості,  передбачає зобов`язання  адміністративних  органів виконувати  рішення  (Hornsby v.  Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).    
Хоча,  за  деяких  обставин  виконання  рішення  може  бути  відкладено,  відкладання  рішення  не  повинно  порушувати  право  сторони  на  виконання  рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не  частковим  (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin  Popescu  проти Франції), §§ 68-76),  і рішення  не  може  не  виконуватись,  бути  позбавлено  юридичної  сили,  або незаконно  відкладено  (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Стаття 13 Конвенції ( 995_004)  прямо виражає  обов`язок  держави,  передбачений  статтею  1  Конвенції, захищати права людини передусім у  межах  своєї  власної  правової системи.  Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої   за   Конвенцією  "небезпідставної  скарги",  та  надання відповідного відшкодування  (див.  справу  "Кудла  проти   Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI). 
Зміст   зобов`язань   Договірних  держав  за  статтею  13 Конвенції (995_004) залежить  від  характеру  поданої  заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить  від  визначеності  сприятливого  для  заявника результату.  Водночас  засіб  юридичного  захисту,  якого  вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи  його  повторенню  в  подальшому, або забезпечує   адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.  Навіть якщо якийсь окремий  засіб  юридичного  захисту  сам  по  собі  не задовольняє   вимоги   статті   13,   задоволення  її  вимог  може забезпечуватися   за   допомогою   сукупності  засобів  юридичного захисту,  передбачених  національним  законодавством (див. згадане вище  рішення  у  справі  Кудли,  пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман  проти  Росії"  (N  2)  (Wasserman  v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).
У  справах  про  невиконання судових  рішень будь-який засіб юридичного захисту,  який дозволяє запобігти  порушенню  шляхом   забезпечення   вчасного   виконання рішення,  є  в  принципі найціннішим.  Однак,  якщо судове рішення винесене проти держави і на  користь  фізичної  особи,  від  такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар  виконання  такого  рішення  покладається  головним чином на органи влади,  яким слід використати  всі  засоби,  передбачені  в національній  правовій  системі,  щоб  прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).
Апеляційним судом було встановлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 по 30.10.2016 року.
Згідно наданого відповідачем звіту, який надійшов до суду 23.11.2020, відповідачем проведено нарахування компенсації втрат доходів, що становить 2600,83 гривень. Решта заборгованості перед позивачем повинна буде виплачена з Державного бюджету України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018.
Тобто, фактично рішення суду у повному обсязі не виконано. 
Більш того, відповідачем також не надано доказів щодо виплати позивачу належних сум.
Тобто, апеляційний суд вважає, що відповідачем у повному обсязі не виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року.
Але, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, у зв`язку з чим  застосування штрафу відповідно до ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправним.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду постановах від 24.01.2018 року по справі №405/3663/13-а, від 21.02.2018 у справі № 814/2655/14, від 21.08.2019 у справі № 754/3105/17, від 10.09.2019 у справі № 0840/3476/18 та від 19.08.2020 у справі №140/784/19 та багатьох інших.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до  ч. 2 ст.382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, у зв`язку з ненаданням жодних доказів та пояснень щодо виконання рішення суду  у повному обсязі апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність встановлення відповідачу нового двомісячного строку для подання звіту про виконання судового рішення.
Апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених в ухвалі суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми  процесуального права, ухвалу прийнято повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийняте та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування ухвали суду 1-ої інстанції.
Керуючись ст.8,19,55,125 Конституції України, ст. 6  Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,14,19,21, 292, 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325,374 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – – залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання  та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 03.03.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Домусчі С.Д.   Коваль М.П.