Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 336/4443/13-к
провадження № 51-4758км20
 
Верховний Суд колегією суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання                  ОСОБА_4 ,
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                                        ОСОБА_6 ,
засудженої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника     ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 8 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013080080000935, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.
 
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
 
За вищевказаним вироком  ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Строк відбування якого ухвалено обчислювати з дня приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII (далі – Закон № 838-VIII)) зараховано ОСОБА_7 у строк покарання термін її попереднього ув`язнення з 14 серпня 2011 року по 30 квітня 2013 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватою та виправдано за ч. 4 ст. 187 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона, неодноразово перебуваючи за місцем мешкання ОСОБА_8 та її сина      ОСОБА_9 , з яким вона підтримувала дружні стосунки, за адресою: АДРЕСА_2 , і знаючи, де останній зберігає грошові кошти, а також те, що ОСОБА_8 , знаходячись сама у квартирі, не зачиняє вхідні двері, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами із квартири ОСОБА_10 , і, враховуючи той факт, що з метою заволодіння грошима у приміщення квартири вона зможе зайти через незаперті двері лише в той час, коли ОСОБА_8 буде вдома, а також усвідомлюючи, що під час скоєння злочину не зможе приховати свою особу від ОСОБА_8 , вирішила не використовувати засоби маскування обличчя та під час нападу вбити потерпілу.
12 серпня 2011 року, готуючись до скоєння злочину, ОСОБА_7 , за місцем свого мешкання у будинку АДРЕСА_1 , озброїлась ножем, газовим балончиком, які стала зберігати при собі, та взяла із собою гумові рукавички, а також переодяглася в одяг, зручний для вчинення активних дій, після чого прибула до місця мешкання потерпілої, де приблизно о 22:20 через незачинені двері, шляхом вільного доступу, проникла у квартиру ОСОБА_8 , яка вийшла до коридору квартири, а ОСОБА_7 з метою протиправного позбавлення життя потерпілої з корисливих мотивів дістала з сумки заздалегідь заготовлений ніж і нанесла ним потерпілій сім ударів в передню поверхню тіла, що не перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю, а також завдала удар у шию, спричинивши тілесні ушкодження несумісні з життям. Переконавшись, що ОСОБА_8 не подає ознак життя, ОСОБА_7 пройшла у кімнату ОСОБА_9 , де заволоділа грошовими коштами, що належать останньому у розмірі 5800 грн і 140 доларів США (на момент скоєння злочину відповідно до курсу Національного банку України складало 1115,94 грн), а всього на загальну суму 6472,45 грн, після чого залишила місце скоєння злочину та, вийшовши з будинку, пішла до лісосмуги, яка розташована по вул. Магістральній в м. Запоріжжя в районі ринку «Меркурій», де, з метою переодягнутись і приховати свою причетність до злочину, викинула ніж, гумові рукавички, газовий балончик і сумку.
 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченої та її захисника, а вирок місцевого суду – без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень щодо ОСОБА_7 та просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження щодо останньої у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати, на підставах невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає про розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції незаконним складом суду (у складі колегії суддів, які при попередніх розглядах обвинувальних актів заявляли собі самовідводи). 
Вказує на те, що в основу вироку місцевий суд поклав ряд доказів, які є недопустимими, а саме: три протоколи оглядів місць події: від 14 серпня 2011 року з 00:05 до 00:30 ділянки місцевості у лісосмузі по вул. Магістральній (т.2 а.с.87); від 14 серпня 2011 року з 00:45 до 01:00 ділянки місцевості по АДРЕСА_3 (т.2 а.с. 84); від 14 серпня 2011 року з 01:15 до 01:40 ділянки місцевості біля будинку АДРЕСА_1 (т.2 а.с.7), де  ОСОБА_7 брала участь, та, як випливає зі змісту зазначених протоколів, саме вона вказувала на місце перебування предметів, які в майбутньому стали речовими доказами. Однак з протоколів неможливо з`ясувати її процесуальний статус. Крім того зазначає про недопустимість доказів, а саме протоколів проведення слідчих дій від 13 серпня 2011 року з ОСОБА_7 (відбирання зразків для проведення експертних досліджень, виїмка речей, мобільного телефону) та висновку судово-медичної експертизи, які проводилися або в приміщені Шевченківського РВ ЗМУ, або у супроводі працівників райвідділу, що підтверджує те, що ОСОБА_7 фактично була затримана вже 13 серпня  2011 року (хоча затримання фактично оформлено о 16:15 14 серпня 2011 року). Також вказує, що свідок ОСОБА_11 , який був понятим при огляді місця події з 00.05 год. до 00.30 год. 14 серпня 2011 року при допиті як свідка зазначав, що  ОСОБА_7 під час проведення цієї слідчої дії перебувала в наручниках, що вказує на фактичне затримання ОСОБА_7 .
Також вважає недопустимими доказами показання працівників Шевченківського РВ ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які суди першої та апеляційної інстанції безпідставно усупереч вимог п. 4 ч. 1 ст. 95 КПК поклали в основу своїх рішень. 
Суди не надали належної оцінки твердженням сторони захисту про застосування до ОСОБА_7 недозволених методів досудового розслідування (здійснення фізичного та психологічного тиску, катування), які підтверджуються показаннями обвинуваченої. Однак ці показання судами попередніх інстанцій не отримали жодної оцінки.
Вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, які, на переконання захисника, були дослідженні місцевим судом неповно та з порушенням (наявності порізу фаланги пальця руки у обвинуваченої та висунутої з цього приводу версії захисту, яку суди попередніх інстанцій не спростували і не надали своїх висновків).
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник та засуджена ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. 
 
При цьому ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.   
 
За змістом п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, ст. 91, ст. 94 КПК суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження обвинувачення лише на підставі їх безпосереднього дослідження.
 
Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та права на захист. Без безпосереднього дослідження доказів, їх належної перевірки та оцінки, суд позбавлений можливості встановити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та відповідно правильно кваліфікувати вчинене особою діяння.
 
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд  (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Зважаючи на приписи ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
 
Суд апеляційної інстанції при перегляді вироку належно не виконав  зазначених приписів закону.
 
З матеріалів провадження вбачається, що, не погоджуючись з постановленим вироком, засуджена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, у яких наводячи доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі, стверджували про незаконність вироку щодо  ОСОБА_7  через невідповідність висновків фактичним обставинам, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.  
 
Суд апеляційної інстанції, формально розглянувши провадження, належним чином не перевірив та не спростував твердження, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту. 
 
Так, в апеляційних скаргах між іншим сторона захисту стверджувала, що ОСОБА_7 була позбавлена можливості залишити приміщення Шевченківського РВ з моменту, коли була доставлена туди працівниками міліції та фактично була затримана 13 серпня 2011 року близько 2:00, без визначеного працівниками міліції процесуального статусу та знаходилась під їх примусом до 14 серпня 2011 року 16:15, тобто до її юридичного затримання. Оскілки затримання ОСОБА_14 у вказаний період не було належним чином задокументовано, процесуальний статус останньої залишався невідомим, у зв`язку з чим вважали, що протоколи оглядів місць подій: від 14 серпня 2011 року з 00:05 до 00:30 ділянки місцевості у лісосмузі по вул. Магістральній (т.2 а.с.87); від 14 серпня 2011 року з 00:45 до 01:00 ділянки місцевості по АДРЕСА_3 (т.2 а.с. 84); від 14 серпня 2011 року з 01:15 до 01:40 ділянки місцевості біля будинку АДРЕСА_1 (т.2 а.с.7), які були проведені з грубим порушенням ОСОБА_7 права на захист, отже є недопустимими доказами відповідно до вимог КПК.
 
Разом із цим, залишаючи апеляційні скарги захисника та засудженої                           без задоволення, апеляційний суд своїх висновків належним чином не мотивував, не зазначив підстав, з яких апеляційні скарги у відповідній частині визнано необґрунтованими, обмежившись при цьому перерахуванням доказів, покладених в основу обвинувального вироку, та загальним формулюванням про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого їй злочину.
 
Посилання  апеляційного суду на висновок №253 судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №12013080080000935 від 30 квітня 2013 року, проведеної Полтавським відділенням при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса не дає відповідей про дотримання права на захист ОСОБА_7 , роз`яснення їй процесуальних прав відповідно до вимог ст. 63 Конституції, 43-1, 45 КПК 1960 року та практики Європейського суду з прав людини.
Отже висновку про дотримання органом досудового розслідування вимог ч. 2 ст.87 КПК апеляційний суд не надав.
 
Вищевикладені обставини, на думку колегії суддів, дають підстави стверджувати, що апеляційний суд формально розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , чим порушив право учасників процесу на об`єктивний, неупереджений розгляд кримінального провадження в апеляційному суді.
 
Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК при розгляді провадження в апеляційному порядку, що перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення і відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для його скасування.
 
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_6 також убачається, що він у своїй скарзі ставить питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання. При цьому захисник хоча і вказує на недопустимість певних доказів, проте одночасно не погоджуються й із наданою судами оцінкою інших доказів, що з урахуванням положень, передбачених статтями 433, 438 КПК, не входить до компетенції касаційного суду.
 
Тому з огляду на наявність вищезазначених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та на те, що вирішення викладених у скарзі доводів пов`язано з переоцінкою доказів, висновку про їх допустимість, а в сукупності достатність для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі, і вважає, що з урахуванням вимог, заявлених в апеляційній скарзі захисником, зазначені недоліки може виправити суд апеляційної інстанції, у зв`язку з чим є підстави для часткового задоволення вимог касаційної скарги та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
За таких обставин колегія суду позбавлена можливості надати висновок щодо дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
 
Крім того, апеляційний судвідмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, які, на переконання захисника, були дослідженні місцевим судом неповно та з порушенням (наявності порізу фаланги пальця руки у обвинуваченої та висунутої з цього приводу версії захисту, яку місцевий суд не дослідив та не спростував). Мотивами вказаної відмови стало відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК. Проте вказана відмова є невмотивованою та формальною. 
 
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, належним чином перевірити доводи щодо незаконності складу місцевого суду, дотримання вимог ч. 2 ст. 87 КПК та інші доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, вирішити питання щодо повторного дослідження обставин та доказів відповідно до вимог ч. 3 ст.404 КПК, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог кримінального процесуального закону і прийняти законне та обґрунтоване рішення.
 
У зв`язку із тим, що судами першої та апеляційної інстанції запобіжний захід до ОСОБА_7 не застосовувався, а ухвала апеляційного суду скасовується, правові підстави для тримання її під вартою відпали.
 
Питання щодо обрання запобіжного заходу ОСОБА_14 апеляційному суду належить вирішити відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 401 КПК. 
Отже, ОСОБА_7 підлягає звільненню  з місця відбування покарання. 
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року щодо  ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  звільнити  з місця відбування покарання.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3