ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" лютого 2021 р.           Справа№ 910/12034/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мартюк  А.І.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Зубець  Л.П. 
 
за участю представників:  не викликались

розглянувши у відкритому судовому 
засіданні апеляційну 
скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
на рішення          Господарського суду міста Києва  від 21.10.2020  р. 
у справі          № 910/12034/20 (суддя  Бондарчук В.В.)
за позовом  Моторного (транспортного) страхового бюро України, 
до                Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, 
про              стягнення 100 900,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення в порядку регресу 100 900,00 грн страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП).
Позовні вимоги позивач обґрунтовує виплатою потерпілій особі страхового відшкодування, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. 
Рішенням Господарського суду міста Києва  від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму страхового відшкодування у розмірі 100 900 (сто тисяч дев`ятсот) грн 00 коп. та судовий збір у сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 . Також, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України просить поновити строк на апеляційне оскарження.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020 р. апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя),Алданова С.О., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  на рішення Господарського суду міста Києва  від 21.10.2020  року по справі № 910/12034/20 - залишено без руху. Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України  було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду докази надсилання копії апеляційної скарги позивачу на вірну адресу.
11.12.2020р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази надсилання копії апеляційної скарги на адресу позивача.
Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва  від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20 посилаючись на те, що розгляд справи відбувся за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, копія рішення Господарського суду міста Києва  від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20 надійшла на адресу Військової частини НОМЕР_1 29.10.2020 року.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20 та поновлено Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 року по справі № 910/12034/20. Роз`яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи. 
Судом першої інстанції справа № 910/12034/20 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Дослідивши матеріали апеляційної скарги, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8528652, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 , який належіть ТзОВ “Хімекс Україна ЛТД” була застрахована в ПрАТ “Київський страховий дім”, термін дії полісу з 23.05.2018 по 22.05.2019.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2018 о 18 год. 15 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом “Камаз”, д.н.з. НОМЕР_3 , на виїзді із вул. Борщагівської на проспект Повітрофлотський в м. Києві, не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечного інтервалу, чим спричинив зіткнення з автомобілем марки “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів.
В результаті ДТП було пошкоджено застрахований у ПрАТ “Київський страховий дім” автомобіль “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 .
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.11.2018 визнано ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на час скоєння ДТП перебував на строковій військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 , обліково-послужною карткою до цього військового квитка та контрольним талоном мобілізаційного розпорядження № 2.
Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України “Про страхування” страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений  договором строк.
Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно п. 39.2 ст. 39 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” основним завданням МТСБУ, в тому числі, є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно ст. 36.1. Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Отже, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу “Камаз”, д.н.з. НОМЕР_3 не застрахована, водій транспортного засобу “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ТзОВ “Хімекс Україна ЛТД”, на підставі довіреності від 27.08.2018, звернувся до позивача із заявою від 27.08.2018 про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 17.08.2018.
Згідно з ремонтною калькуляцією № 40/09/18 від 12.09.2018 вартість відновлювального ремонту автомобіля “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 склала 142 206,61 грн.
07.12.2018 згідно наказу МТСБУ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих №11321 та платіжного доручення № 1014652 від 07.12.2018, позивачем виплачено ТзОВ “Хімекс Україна ЛТД” грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн в межах ліміту відповідальності.  
Крім того, позивачем здійснено оплату за послуги аварійного комісара ФОП Семенченку П.О. в розмірі 900,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 993799 від 09.10.2018.
24.09.2019 позивач звернувся до ОСОБА_1 з вимогою щодо добровільного відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 100 900,00 грн. 
30.01.2020 позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 , як власника транспортного засобу “Камаз”, д.н.з. НОМЕР_3 з вимогою  щодо добровільного відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 100 900,00 грн. 
Вказані вимоги позивача залишені без задоволення, у зв`язку з чим МСТБУ звернулось до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн та витрат за послуги аварійного комісара в сумі 900,00 грн.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та  захисту майнових  інтересів страхувальників.
Згідно ст. 6 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до ст. 29 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб  необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно п. 41.4 ст. 41 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат.
Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність, водія, за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації автомобіля “Камаз”, д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 17.08.2018.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Частинами 1 та 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У відповідності до п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
В ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. 
Згідно п. 38.2 ст. 38 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. 
Посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 перебував на строковій військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_4 , обліково-послужною карткою до цього військового квитка та контрольним талоном мобілізаційного розпорядження № 2, правомірно відхилено місцевим судом, оскільки відповідачем не заперечується, що він є власником джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує майнову шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірноговисновку про задоволення позовних вимог, оскільки, у зв`язку із настанням страхового випадку – пошкодженням ОСОБА_1 , який перебував на строковій військовій службі у відповідача, автомобіля “Kia Optima” д.н.з. НОМЕР_2 , у Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, як власника автомобіля “Камаз” д.н.з. НОМЕР_3 , виник обов`язок відшкодувати позивачу витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Трофимчук проти України”).
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.
Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, обставини викладені Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.
Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду м. Києва від 21.10.2020 р. у справі № 910/12034/20 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, та з додержанням норм матеріального й процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Військову частину НОМЕР_1 Міністерства.
Керуючись ст.ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва 21.10.2020 р. у справі № 910/12034/20 – без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 16.02.2021р. 

Головуючий суддя                                                            А.І. Мартюк 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                Л.П. Зубець