ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року 
м. Київ
справа №П/811/1817/16
адміністративне провадження №К/9901/15576/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Радишевської О.Р., 
секретар - Мовчан А.В.,
за участю
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Цимбалістого Т.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Кіровоградської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними бездіяльності та рішень, скасування останніх, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів і моральної шкоди, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року (головуючий суддя - Добродняк І.Ю., судді - Бишевська Н.А., Семененко Я.О.)  у справі №П/811/1817/16, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Кіровоградської області, за участю третіх осіб - Головного управління державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому (з урахуванням остаточних уточнень адміністративного позову, т.3, а. с.51-72), просив:
1) визнати незаконними та протиправними дії прокуратури Кіровоградської області щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15;
2) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки прокурора Кіровоградської області № 22ц від 16 січня 2017 року про призначення;
3) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки прокурора Кіровоградської області № 23ц від 17 січня 2017 року про звільнення.
4) визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки прокурора Кіровоградської області № 24ц від 17 січня 2017 року;
5) визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Кіровоградської області №108ц від 10.03.2017;
6) зобов`язати прокуратуру Кіровоградської області скасувати запис № 19 про звільнення з посади здійснений в трудовій книжці ОСОБА_1 ;
7) зобов`язати прокуратуру Кіровоградської області здійснити запис в трудовій книжці про поновлення на посаді з 14 грудня 2015 року;
8) зобов`язати прокуратуру Кіровоградської області скасувати запис № 20, здійснений в трудовій книжці ОСОБА_1 від 10.03.2017;
9) поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури на підставі постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15;
10) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за час затримки виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П811/3509/15 про поновлення на роботі за період з 15.03.2016 по 13.05.2017 в сумі 99043,30 грн;
11) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати № 159 в сумі 134645,17 грн;
12) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум по день фактичного розрахунку, а саме з 15.12.2015 по 28.12.2015 в сумі 3021,66 грн;
13) стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 завдану неправомірними діями посадових осіб прокуратури Кіровоградської області моральну шкоду в сумі 50 000 грн.
На обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилався на те, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 позивача ОСОБА_1 поновлено на роботі, тому відповідно до ст.256 КАС України вказана постанова суду підлягала негайному виконанню. Позивач неодноразово звертався до керівництва прокуратури Кіровоградської області щодо поновлення на роботі та виплати йому грошового забезпечення, проте такі звернення залишились без задоволення. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано накази прокуратури Кіровоградської області №22ц, №23ц, №108ц від 16 та 17 січня і 10 березня 2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність прокуратури Кіровоградської області, яка розпочалась з 15 березня 2016 року щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 березня     2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури;
Стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у сумі 98371,82 грн.
Стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10000 грн.
Стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 24310,93 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 10 червня 2016 року відповідач міг і зобов`язаний був поновити ОСОБА_1 на посаді, котра зазначена у рішенні суду про поновлення на роботі і була вакантна. Суд оцінив написання позивачем заяви про призначення на посаду, яку не обіймав до звільнення, як наслідок тиску прокуратури, що проявлявся у безпідставному невиконанні рішення суду, починаючи з 15 березня     2016 року, тому враховучи, що Закон визначає обов`язковою умовою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на посаді, яку обіймав до звільнення, суд зробив висновок про протиправність наказів відповідача №22ц, №23ц, №108ц. Оскільки прокуратура до цього часу не виконала рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури, нею допущено протиправну бездіяльність. Отже, суд дійшов висновку, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за 293 робочих дні.   Крім того, керуючись принципом розумності, суд зробив висновок, що понесені позивачем моральні страждання компенсуються сумою у 10000 грн.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу прокуратури Кіровоградської області задоволено частково.
Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №П/811/1817/16 скасовано, прийнято нову постанову.
Позов задоволено частково.
Стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017 в сумі 70841,14 грн.
Стягнуто з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.
Скасовуючи постанову суду першої інстанцій частково, апеляційний суд вказав, що саме за власною заявою ОСОБА_1 його було призначено на вказану посаду наказом №22ц від 16.01.2017, також саме за власною заявою ОСОБА_1 його було звільнено з вказаної посади наказом № 23ц від 17.01.2017. При цьому матеріли справи не містять доказів не видачі позивачу трудової книжки після звільнення за наказом № 742к від 14.12.2015, що свідчить про відсутність у позивача обмежень у можливості працевлаштуватись на будь-яку іншу роботу. Відтак, колегія суддів не встановила порушення права на працю, передбаченого ст.43 Конституції України через прийняття відповідачем наказів № 22ц від 16.01.2017, № 23ц від 17.01.2017 і, відповідно, № 108ц від 10.03.2017 (яким внесено доповнення до наказу №22ц від 16.01.2017 стосовно дати призначення на посаду).
Крім того, за відсутності жодних доказів, що роботодавцем у будь-який спосіб здійснювався тиск на ОСОБА_1 , позовні вимоги в цій частині суд визнав безпідставними, а висновок суду першої інстанції про протиправність та скасування наказів № 22ц від 16.01.2017, № 23ц від 17.01.2017 і № 108ц від 10.03.2017 - помилковим.
Суд апеляційної інстанції визнав вимогу про визнання незаконними та протиправними дій прокуратури Кіровоградської області щодо невиконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 такою, що не може бути самостійним предметом окремого позову, що свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.
Враховуючи те, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15 в частині поновлення позивача на роботі добровільно виконана шляхом прийняття наказу № 22ц від 16.01.2017, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. оскільки відповідач, фактично не заперечуючи проти права позивача на отримання середнього заробітку за вказаний період, з цього приводу наголошує, що без наявності судового рішенні в прокуратурі області відсутні правові підстави для сплати позивачеві коштів за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення  на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2016 по 16.01.2017 у сумі 70841,14 грн., яка утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу на розмір середньоденного заробітку (211 х 335,74 грн.).
Також суд зробив висновок, що у випадку порушення строків виплати роботодавцем середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсація втрати частини доходів відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», не проводиться, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Колегія суддів також вирішила, що позовна вимога щодо стягнення з прокуратури на користь ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню на суму 1000 грн., враховуючи те, що позивач є інвалідом з дитинства (по зору) (т.1, а. с.15-18), а також те, що несвоєчасне виконання відповідачем судового рішення про поновлення на роботі призводить до необхідності здійснювати позивачем додаткові зусилля для організації свого життя.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
07 серпня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року, в якій позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про незаконність наказів відповідача №22ц, №23ц та №108ц, оскільки відповідач зобов`язаний був поновити скаржника саме на посаді, зазначеній у рішенні суду, яка була вакантною. Вважає, що відповідач, не виконуючи рішення суду про поновлення позивача на посаді, допустив протиправну бездіяльність. Вважає, що період, за який йому необхідно нарахувати та виплатити середній заробіток складає саме 293 дні, адже відповідач не виконував судове рішення з 15.03.2016 по 13.05.2017.  Вказує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу і за час затримки виконання судового рішення є формою заробітної плати працівника за період, коли незаконно обмежили його право на працю, а отже вказана виплата не є виплатою разового характеру, що свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати. Також позивач вважає безпідставними висновки суду апеляційної інстанції щодо присудження на його користь моральної шкоди у розмірі 1000грн, адже позивач є інвалідом з дитинства та обмежений у можливості працевлаштування на будь-якій роботі. Також скаржник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Вказує, що проголошена судом резолютивна частина судового рішення є відмінною від резолютивної частини повного судового рішення в частині зазначення сум, що стягуються на користь позивача. Зазначає. що судом було відмовлено в наданні копії вступної та резолютивної частин судового рішення та порушено строк надіслання на адресу позивача повного тексту судового рішення. 
Відповідачем до Суду подано заперечення на касаційну скаргу, в обґрунтування яких останній вказує на безпідставність викладених в ній доводів. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що    наказом Генеральної прокуратури України №83ш від 23.09.2015, у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур,  штатний розпис прокуратури міста Кіровограда виключено, де на посаді прокурора прокуратури м.Кіровограда працював ОСОБА_1 (т.1, а. с.140, 141).
Наказом №742к від 14.12.2015 прокуратурою Кіровоградської області ОСОБА_1 звільнено з посади     прокурора прокуратури міста Кіровограда у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників та змінами в організації виробництва і праці - на підставі пункту 1     ст.40 КЗпП України та п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (т.1, а. с.142).
Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом за результатами апеляційного перегляду постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 прийнято постанову від 14.03.2016 у справі № П/811/3509/15, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до прокуратури Кіровоградської області задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Кіровоградської області №742к від 14.12.2015;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури з 14 грудня 2015 року;
- стягнуто з     Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року;
- постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури з 14 грудня 2015 року допущено до негайного виконання;
- постанову в частині стягнення з     Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2015 року по 14 березня 2016 року допущено до негайного виконання;
- стягнуто з     Кіровоградської місцевої прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 грн. (т.1, а. с.24-31).
В силу приписів ч.5 ст.254 КАС України постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі №П811/3509/15 є такою, що набрала законної сили, отже підлягає обов`язковому виконанню (ст.ст.14, 255 КАС України).
13.04.2016 для виконання даної постанови суду Кіровоградським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист зі строком пред`явлення до виконання - 15.03.2017 (т.1, а. с.60, 61).
23.05.2016 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви, за вищевказаним виконавчим листом, Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51182596 (т.1, а. с.69, 70).
Матеріали справи містять Переліки вакантних посад станом на 2016 рік, з яких вбачається, що після набрання постановою суду у справі № П811/3509/15 законної сили, зокрема з квітня 2016 року до грудня 2016 року у Кіровоградській місцевій прокуратурі, в якій до звільнення працював позивач, були наявними вакантні різні посади прокурора (т.1, а. с.114; т.2, а. с.120-211).
При цьому згідно з цими даними прокуратури у грудні 2016 року у Кіровоградській місцевій прокуратурі були відсутні вакантні посади прокурора та тимчасово вакантні посади прокурора (т.2, а. с.120, 121).
Листами від 07.12.2016 та від 21.12.2016 на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2014 у справі №П/811/3509/15 прокуратура Кіровоградської області повідомила ОСОБА_1 про відсутність на даний час вакантної посади прокурора у Кіровоградській місцевій прокуратурі та водночас звернулась до ОСОБА_1 з пропозицією зайняти посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Кіровоградської області або тимчасово вакантну посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області (т.1, а. с.105, 106), отримання яких позивачем підтверджується матеріалами справи (т.1, а. с.176-180, 182-186) і не заперечується останнім.
У відповідь на вказані пропозиції ОСОБА_1 надано до Прокуратури заяву від 16.01.2017 про призначення його на тимчасово вакантну посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Кіровоградської області та про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 і по час подання заяви (т.1, а. с.187).
16.01.2017 на підставі вищевказаної заяви позивача та на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15 в.о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ № 22-ц, яким ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 (т.1, а. с.188).
З даним наказом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис на цьому наказі №22ц від 16.01.2017.
Того ж дня - 16.01.2017, ОСОБА_1 подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (припинення трудового договору за угодою сторін) (т.1, а. с.189).
17.01.2017 на підставі вищевказаної заяви позивача про звільнення в.о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ №23-ц, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді (т.1, а. с.190).
Даний наказ №23ц від 17.01.2017 містить підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з ним.
Також 17.01.2017 в.о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ №24-ц про доповнення до наказу №22ц від 16.01.2017, яким на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15 доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2015 по 14.03.2016 та суму моральної шкоди в розмірі 3000 грн. (т.1, а. с.191).
З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис на цьому наказі №24ц від 17.01.2017 з зауваженням про незгоду з ним через те, що вимушений прогул складає період з 14.12.2015 по 16.01.2017, а тому накази №22ц від 16.01.2017 та №23ц від 17.01.2017, ОСОБА_1 вважає незаконними (т.1, а. с.191).
20.01.2017 Прокуратурою на виконання судового рішення від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15 та наказу в. о. прокурора Кіровоградської області винесено наказ №24-ц від 17.01.2017 виплачені ОСОБА_1 :
- середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 по 14.03.2016, а саме: за 63 робочих дня в сумі 21151,62 грн. (вищевказану суму згідно з заявою ОСОБА_1 (т.1, а. с.199) за вирахуванням обов`язкових податків і платежів було року перераховано на його картковий рахунок);
- моральну шкоду в сумі 3000 грн. (т.1, 192, 193, 202; т.2, а. с.122).
10.03.2017 прокурором Кіровоградської області винесено наказ №108ц, яким доповнено резолютивну частину наказу № 22ц від 16.01.2017 після слів «основного працівника ОСОБА_2 » доповнено словами «з 14 грудня 2015 року» (т.2, а. с.57).
ОСОБА_1 , наполягаючи на неналежному та несвоєчасному виконанні відповідачем судового рішення від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до ч.2 ст.235 КзПП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відповідно до ч.1 ст. 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Пунктом 3 ч.1 ст. 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Частиною 9 статті 267 КАС України особі-позивачу, на користь якої ухвалено постанову суду, надано право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.
До заяви додаються докази її надсилання рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачам і третім особам не раніше семи робочих днів до дня подання заяви до суду.
Таку заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідною постановою суду.
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. У разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу (абз.1 ч.10 ст.267 КАС України).
Питання компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та прийнятою з метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, якою затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Відповідно до ст.2 Закону України № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Аналогічні положення містяться у п.п.2, 3 наведеного вище Порядку № 159.
Тобто компенсації втрати частини доходів здійснюється за наявності таких умов:
- нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії);
- порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);
- затримка виплати доходів один і більше календарних місяців;
- зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги
- доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Також за визначенням, наведеним у ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як вбачається з положень ст.23 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Сулу України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральної шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ завданих незаконними діями.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до  Кодексу адміністративного судочинства  (далі -КАС України), внесені  Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим  Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).
Стосовно посилань скаржника на незаконність наказів відповідача №22ц, №23ц та №108ц Суд зазначає таке.
Як встановив суд апеляційної інстанції, що, в свою чергу, не заперечувалось позивачем, ОСОБА_1 погодився на пропозицію відповідача зайняти посаду прокурора відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури області на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника з метою виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 по справі № П/811/3509/15.
Саме за власною заявою позивача було призначено на вказану посаду наказом №22ц від 16.01.2017 та саме за власною заявою звільнено з вказаної посади наказом №23ц від 17.01.2017.
Відтак, враховуючи власне волевиявлення позивача щодо призначення і звільнення останнього із зазначеної посади, Суд погоджує висновок суду апеляційної інстанції про відсутність порушення права позивача на працю, передбаченого ст.43 Конституції України внаслідок прийняття відповідачем наказів №22ц від 16.01.2017, №23ц від 17.01.2017 і, відповідно, № 108ц від 10.03.2017 (яким внесено доповнення до наказу №22ц від 16.01.2017 стосовно дати призначення на посаду).
При цьому, з приводу встановленого судом першої інстанції тиску прокуратури на ОСОБА_1 під час написання вищевказаних заяв про призначення та звільнення, апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин.
Також суд апеляційної інстанції правомірно зауважив, що факт несвоєчасного виконання судового рішення від 14.03.2016 по справі №П/811/3509/15 (тобто бездіяльності, яка продовжувалась до призначення позивача на посаду за наказом №22ц від 16.01.2017) підтверджується матеріалами справи і не спростовується відповідачем, з посиланням останнього на зміни у законодавстві, згідно з якими призначення на посаду прокурора місцевої прокуратури, відповідно до вимог ст.ст.28, 29, п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», здійснюється на конкурсних засадах за умови успішного проходження тестування.
Водночас, у разі, якщо особа-позивач вважає наявною протиправну бездіяльність, яка полягає у відсутності вчинення відповідачем (суб`єктом владних повноважень) дій по виконанню відповідного судового рішення, така особа-позивач має подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними такої бездіяльності у порядку ч.9 ст.267 КАС України.
Отже, суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що позивачем в зазначеній частині позовних вимог обрано невірний спосіб захисту порушеного права.
Щодо посилань позивача на неправильне визначення судом апеляційної інстанції періоду вимушеного прогулу позивача, колегія суддів зазначає, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Беручи до уваги те, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі №П/811/3509/15 в частині поновлення позивача на роботі добровільно виконана відповідачем шляхом прийняття наказу №22ц від 16.01.2017, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення саме до цієї дати.
При цьому, колегія суддів зауважує, що наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період як на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, так і на час розгляду справи Верховним Судом, не заперечується відповідачем.
Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу і за час затримки виконання судового рішення є формою заробітної плати працівника за період, коли незаконно обмежили його право на працю, а отже вказані виплати не є виплатою разового характеру, що свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
З норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235, ст.236 КЗпП України, за своєю правовою природою є не основною чи додатковою заробітною платою, а разовою виплатою за відповідний період, а отже не є доходом в розумінні Закону України №2050-III.
Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.01.2021 у справі №1540/3742/18.
Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000 грн, враховуючи те, що позивач є інвалідом з дитинства (по зору), а також зважаючи на те, що несвоєчасне виконання відповідачем судового рішення про поновлення на роботі призвело до необхідності здійснювати позивачем додаткові зусилля для організації свого життя. При цьому Суд вважає такий розмір моральної шкоди розумним та співмірним із заявленими позивачем позовними вимогами.
Посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині нібито наявності відмінностей у проголошеній судом резолютивній частині судового рішення та резолютивній частині повного судового рішення стосовно зазначення сум, що стягуються на користь позивача, не знайшли свого підтвердження на стадії касаційного розгляду цієї справи та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, доводи скаржника про порушення строку надіслання на його адресу повного тексту судового рішення не може слугувати підставою для його скасування. 
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено. 
Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Повний текст постанови виготовлено 18.03.2021.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   О.Р. Радишевська