ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 р.	Справа № 440/3990/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 03.09.20 року по справі № 440/3990/20
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області                
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
28.07.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (далі - відповідач, Управління Держспецзв`язку в Луганській області), в якому просила суд визнати протиправною бездіяльність Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2018; зобов`язати Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2018;  стягнути з Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік) з 01.01.2019 (наступний за днем звільнення) по день прийняття рішення суду по суті справи, виходячи із середньоденного грошового забезпечення в розмірі 524,91 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 позовні  вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2018.
Зобов`язано Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (просп. Центральний, 59, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, ідентифікаційний код 34791444) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2018.
Зобов"язано Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (просп. Центральний, 59, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, ідентифікаційний код 34791444) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2018 по дату фактичної виплати  компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (просп. Центральний, 59, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, ідентифікаційний код 34791444) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн (три тисячі гривень).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що позивач проходив військову службу в Державній служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України". Дія інших законів може поширюватись на позивача лише у випадках, визначених Законом України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України", зокрема статтями 11, 12, 18, 19 цього Закону. Поширення Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України Законом України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" не передбачено. Також зазначає, що суд ухвалив рішення у справі за позовом, поданим з пропущенням шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, тобто з порушенням частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від виплати грошової компенсації. Стверджує, що не може бути затримки виплати того, що не встановлено законом, а саме грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Це означає, що вини відповідача у невиплаті позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки немає, тому не може бути й відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Зважаючи на викладене, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2018 по дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; неправильного застосування норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що 11 грудня 2020 року відповідач визнав обов`язок та виплатив позивачці грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.  
Представник відповідача  Перчик В.А. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.
Представник позивача Грушанський В.О. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  позивач в період з 15.05.2017 по 30.05.2018 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції у м. Сєвєродонецьку Луганської області, що підтверджується довідкою Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області від 30.08.2018 №38/01-1-120 /а.с. 19/.
Наказом начальника Управління Держспецзв`язку у Луганській області від 10.12.2018 №72-ОС підполковника ОСОБА_1 , старшого інженера (з управління мережами спецзв`язку) 1 відділу, звільнено зі служби за підпунктом "б" (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пунктом 173 Положення у запас Збройних Сил України, припинено контракт та виключено зі списків особового складу з урахуванням часу на здачу справ та посади 31.12.2018.
19.06.2020 позивач звернулась до відповідача зі заявою, у якій просила нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.12.2018.
Листом від 26.06.2020 №38/01-704 відповідач повідомив позивача про те, що на законодавчому рівні не врегульовано питання щодо виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 162 Закону України "Про відпустки", внаслідок чого правових підстав для виплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за всі невикористані дні зазначеної додаткової відпустки за 2017-2018 роки немає.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій під час звільнення з військової служби, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення одночасно з нарахуванням та виплатою грошової компенсації  за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, суд апеляційної інстанції зауважує, що з урахуванням приписів ст.308 КАС України рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про нарахування та виплату позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.12.2018, не оскаржується заявником апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є висновок суду першої інстанції  про задоволення вимог про  зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Колегія суддів наголошує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 04.12.2019 по справі №825/66/16.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах,колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частинами 1,2 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 За статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП - прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП - прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999  №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Колегія суддів звертає увагу, що гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Вищевказаний  висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 по справі №160/7402/18.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що оскаржуваним по даній справі рішенням суду першої інстанції було визнано  протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати  позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки  та зобов`язано нарахувати та виплатити  грошову компенсацію за спірний період.  
Наведені вище компенсації відповідачем станом на момент розгляду даної справи в судах першої інстанції не було ще нараховано та виплачено, в порядку визначено законодавством, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції вважає, що станом на час розгляду справи в суді першої інстанції були відсутні підстави вважати, що відповідачем не буде здійснено в порядку визначеному законодавством нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  за період з 31.12.2018 по дату фактичної виплати   компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки станом на момент розгляду справи судом першої інстанції були передчасними та такими, що в цій частині вимог спрямовані на майбутнє, тобто на відносини, щодо яких відсутні обґрунтовані підстави вважати порушеними з боку відповідача.
Щодо посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що на виконання судового рішення в листопаді 2020 року було виплачено спірні суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, то суд апеляційної інстанції зазначає, що після отримання вказаних компенсацій, в порядку визначеному законодавством, позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом щодо стягнення з відповідача середнього заробітку, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Наведене вище, в межах спірних правовідносин по даній справі з урахуванням того, що при визначенні  та обчисленні конкретної суми середнього заробітку суд повинен встановити дату фактичної виплати заборгованості та визначити розмір суми, що підлягає стягненню, вказує на передчасність вимог позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про передчасність та відповідно безпідставність вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020  по справі № 440/3990/20 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача  на користь позивачки середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні  прийняте без дотримання норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 по справі № 440/3990/20 підлягає залишенню без змін.
З урахуванням того, що відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області задовольнити.
          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020   по справі                   № 440/3990/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (просп. Центральний, 59, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93406, ідентифікаційний код 34791444) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )   середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2018 по дату фактичної виплати   компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
          Прийняти нову постанову, якою відмовити   в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
          В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 по справі № 440/3990/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко   	
Повний текст постанови складено  16.02.2021.