Постанова 
Іменем  України                               
 
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/14153/19
 
провадження № 61-14942 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач –  ОСОБА_2 ; 
третя особа – орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2020 року у складі судді Кучиної Н. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                          ОСОБА_2 , третя особа – орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що внаслідок відносин між сторонами, які не були зареєстровані як шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син – ОСОБА_1 . Спочатку протягом певного часу після його народження сторони, мешкаючи за адресою реєстрації відповідача у м. Рівне, проживали і вели спільний побут безконфліктно, із взаєморозумінням та повагою одне до одного. Однак незабаром ОСОБА_2 ініціювала скандали та сварки, фактично припинила доглядати за малолітнім сином, дочками від її попереднього шлюбу та займатися їх вихованням. Зі слів сторонніх людей, спільний син значний час міг знаходитися на вулиці без нагляду, маючи неохайний та антисанітарний вигляд.
Тривалий час відповідач почала проводити поза домом, а по поверненню у неї був присутній запах алкоголю.
Зазначав, що він пропонував їй зайнятися виправленням власної поведінки, скористатися послугами психолога та припинити вести аморальний спосіб життя, однак його прохання не були почуті.
16 червня 2019 року він помітив трирічного сина на проїжджій частині                               АДРЕСА_1 самого, без будь-якого стороннього нагляду. Хвилин за п`ятнадцять підійшли дочки ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, які повідомили, що відповідач спить, а бабуся вживає алкогольні напої та палить тютюн з іншими жінками. Тоді ж він забав малолітню дитину проживати разом із ним без згоди відповідача.
На його думку, ОСОБА_2 ніколи не цікавилася життям, утриманням та вихованням спільного сина. Лікарями при обстеженні дитини було встановлено, що він має баланопостит, затримку мовного розвитку, синдром рухової розгальмованості з дефіцитом уваги, а також йому поставлено діагноз «госпіталізм» або психічна деривація, тобто синдром патології дитячого психічного і особистісного розвитку. Вважав також наявними ознаки, що свідчать про розбещення малолітньої дитини сексуального характеру.
З метою вжиття відповідного реагування він неодноразово звертався до Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції України та органу опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, однак жодних заходів, крім накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення за частиною першою статті 184 КУпАП, застосовано не було.
Понад один рік малолітній син проживає разом із ним, він орендує квартиру у м. Рівне та є власником житла у м. Дубно Рівненської області.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня                     2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто доказів про те, що відповідач створила умови, які призвели до виникнення у дитини певних захворювань, і перешкоджають її нормальному фізичному та духовному розвитку, тобто знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з діями (бездіяльністю) відповідача та наслідками, які настали для малолітнього сина.
При вирішенні спору судом було враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турбота та піклування про неї, а також наявність у них роботи, заробітку, забезпеченості житлом, а також інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітнього сина як повноцінного члена громадянського суспільства.
З огляду на відсутність об`єктивних і переконливих доказів, які свідчили би про невиконання відповідачем батьківських обов`язків, та відсутність за зазначеної обставини у позивача матеріальних, соціальних, духовних, морально-етичних тощо переваг у можливості виховання та утримання дитини перед відповідачем у задоволенні позову відмовлено.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 – залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 під час проживання разом з нею сина ОСОБА_5 нехтувала своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, своїми діями чи бездіяльністю спонукала до виникнення у сина захворювань, психологічного пригнічення, затримання у розвитку тощо.
Неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів та служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради з приводу невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків та вчинення дій (бездіяльності) на шкоду дитині не знайшли свого фактичного підтвердження, що свідчить про їх необґрунтованість.
Не підтверджені доказами і посилання позивача на захворювання дитини, виникнення яких перебуває у причинному зв`язку із діями (бездіяльністю) відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                                              № 569/14153/19 з Рівненського міського суду Рівненської області.
 
У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2021 року вказану справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що для правильного вирішення справи про визначення місця проживання дитини, необхідним є встановлення, хто із батьків створює найкращі умови для розвитку та виховання дитини, а не те, з ким на час розгляду справи фактично проживає дитина.
Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , орган опіки та піклування встановив, що малолітня дитина не повинна, крім виключних обставин, відокремлюватись від матері. Разом з тим ОСОБА_2 тривалий час перебувала на обліку у службі у справах дітей як неблагополучна матір, про що достеменно було відомо комісії.
Визначаючи місце проживання малолітньої дитини комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, на його думку, в основу висновку поклала лише матеріально-побутові умови проживання батьків та їх характеристики, при цьому не встановили проживання з ким із батьків буде відповідати якнайкращим інтересам дитини; не надала оцінку доводам батька та наявним в матеріалах справи письмових доказів про те, в яких умовах проживала дитина разом із матір`ю, чи займалася її вихованням та розвитком, належним чином не перевірили, а також не встановили які відносини у дитини з кожним із батьків та чи є у неї прихильність до одного з них. а також з іншими дітьми відповідача, які проживають разом; не перевірила та не надала оцінку як відобразилася зміна місця проживання та розлучення з матір`ю на психологічному стані дитини, з огляду на те, що під складання відповідного висновку, працівники служби органу опіки і піклування не спілкувалися з дитиною, відповідної бесіди з нею також не проводив і психолог на предмет того, яке у неї ставлення до кожного з батьків, чи є у неї прихильність до одного з них, а мотивували лише тим аргументом що дитина за віком не може це пояснити; чи буде визначення місця проживання дитини з матір`ю суперечити правам та інтересам самої дитини, якщо так, то яким чином; не надала належної уваги, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення стосунків щодо виховання дитини в його інтересах;
Посилання у висновку органу опіки і піклування на пункт 6 Декларації прав дитини, є помилковим та безпідставним, оскільки Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини, ратифікована Постановою Верховної Ради України, і є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.
При цьому послався на відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_6 .
 
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 11 січня 2016 року, актовий запис № 66 вбачається, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі мати зазначена ОСОБА_2 , в графі батько ОСОБА_8 (а.с. 156, т. 1).
 
В подальшому в актовий запис про народження дитини було внесено зміни та повторно видано свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де в графі батько вказаний ОСОБА_1 , мати – ОСОБА_8 , що стверджується оглянутим свідоцтвом про народження виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану серії НОМЕР_2 (а.с. 157, т. 1)
 
Після народження дитини та в подальшому після припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав разом із матір`ю – ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 .
 
З адресної картки за адресою АДРЕСА_2 також вбачається, що малолітній ОСОБА_3 разом із матір`ю, а також ОСОБА_9 ,                        ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був зареєстрований з                     11 січня 2016 року та проживав за вказаною адресою (а.с. 169, т. 1)
 
В судовому засіданні також встановлено, що 16 червня 2019 року                       ОСОБА_1 без дозволу матері забрав малолітнього ОСОБА_3 до свого місця проживання.
 
З довідки від 23 липня 2019 року № 361 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та володіє на праві власності спільно із дружиною – ОСОБА_12 квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 15, т. 1).
 
З довідки про склад сім`ї від 04 червня 2019 року убачається, що                         ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 16, т. 1)
 
З акту від 21 червня 2019 року, затвердженого начальником житлово-комунального підприємства «Покровське» вбачається, що комісія у складі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтверджують, що                    ОСОБА_1 фактично проживає по АДРЕСА_5 . 16 червня 2019 року ОСОБА_1 приїхав разом із своїм сином – ОСОБА_3 , дитина була брудна і мокрих штанцях. Зі слів батька їм стало відомо, що останній побачив свого сина, коли проїжджав по АДРЕСА_1 без стороннього нагляду. Дитина не знає скільки ій років, матір дитини ні разу його не відвідала (а.с. 18, т. 1)
 
З консультативного висновку спеціаліста від 17 червня 2019 року убачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_6 , та останньому встановлено діагноз баланопостит, призначено содові ванночки та канефрон, нурофен (а.с. 19, т.1).
 
З консультативного висновку дитячого невролога від 18 липня 2019 року убачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під питанням діагностовано попередній діагноз: затримка мовного розвитку, госпіталізм. Рекомендовано консультацію у психоневролога (а.с. 20, т. 1).
 
З відповіді комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностистиний центр імені Віктора Поліщука» від 17 липня                  2019 року № 770/01-15 слідує, що надання дозволу на огляд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не передбачено чинним законодавством. Крім того, обстеження емоційного стану практичним психологом малолітнього ОСОБА_3 не представляється можливим у зв`язку із тим, що пізнавальний розвиток дитини не відповідає фізіологічному віку (а.с. 23, т. 1)
 
Із заяви ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року вбачається, що останній звертався до відділу поліції з проханням притягнути ОСОБА_8 до відповідальності за невиконання нею обов`язків щодо виховання малолітнього та залишення останнього в небезпеці (а.с. 24-25, т. 1).
 
З відповіді Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 12 липня 2019 року № 1502/200/01-2019 слідує, що в результаті проведеної перевірки в діях ОСОБА_8 відсутні ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення (а.с. 26, т. 1).
Згідно з договором оренди приміщення, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 , останній орендує три кімнати по АДРЕСА_5 , оплата становить 7 тис. грн, строк дії договору з 05 червня 2019 року по                           05 червня 2022 року (а.с. 33-35, т. 1).
 
Відповідно до договору про догляд і навчання від 17 червня 2019 року  ОСОБА_1 уклав договір із ОСОБА_17 , за яким остання зобов`язується доглядати та навчати ОСОБА_3 (а.с. 36 -37, т. 1).
 
Згідно з характеристикою, підписаною першим заступником командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_18 , ОСОБА_1 виконував обов`язки волонтера та капелана у період з жовтня 2014 року по травень             2015 року (а.с. 52, т. 1).
 
З характеристики від 06 серпня 2019 року убачаєьтся, що ОСОБА_1 є депутатом Дубенської районної ради Рівненської області, зарекомендував себе вмілим організатором, відповідальний, вимогливий (а.с. 54, т. 1).
 
Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців підтверджується, що ОСОБА_1 був взятий на облік як фізична особа-підприємець з 05 вересням 2019 року (а.с. 55, т. 1).
 
Листом Рівненського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 05 серпня 2019 року за вих. № 01-15/419 підтверджується, що сім`я ОСОБА_8 з 03 липня 2013 року по 04 листопада 2013 року перебувала під соціальним супроводом з питань працевлаштування, надання соціально-педагогічних консультацій з метою підвищення виховного потенціалу матері та гуманітарної допомоги. 12 липня 2019 року був здійснений виїзд в сім`ю ОСОБА_8 за повідомленням ОСОБА_1 за адресою проживання: АДРЕСА_2 . За результатами оцінки потреб: в будинку 4 кімнати, частково створені умови для проживання дітей. Сім`я не потребує соціального супроводу, в зв`язку з тим, що ОСОБА_19 вирішує всі питання самостійно. Сім`я поставлена на облік центру у зв`язку з потребою консультування дитини ОСОБА_20 , 2009 року народження. 09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Рівненський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді із заявою про взяття на облік його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2016 року народження, під соціальний супровід у зв`язку із складними сімейними обставинами, а саме постійними конфліктами з біологічною матір`ю дитини. 11 липня 2019 року був здійснений виїзд в сім`ю ОСОБА_21 за адресою проживання                                          АДРЕСА_5 . За результатами оцінки потреб сім`ї: створені належні умови для виховання дитини. ОСОБА_1 потребує консультування у зв`язку зі складними стосунками між обома батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Центру із заявою про те, щоб не розглядати його заяву від 09 липня 2019 року (а.с. 59-60, т. 1).
 
Листом лікаря ОСОБА_22 від 29 липня 2019 року № л-941 підтверджується, що останній надавав консультацію ОСОБА_1 з приводу підходу до виховання сина ОСОБА_5 . Самому сину не надавав фахової допомоги через відсутність на момент прийому згоди на огляд дитини від мами (а.с. 87, т. 1).
 
Лист комунального закладу «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 14 серпня 2019 року, а також виписки із карти виїзду швидкої свідчать про конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , який відбувся 07 серпня 2019 року по АДРЕСА_5 (а.с. 88-97,                   т. 1).
 
Згідно з довідками Центру психологічного здоров`я населення Диспансерного психонаркологічного відділення м. Дубно від 07 серпня                     2019 року ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 107, т. 1).
 
Відповідно до довідок Рівненського обласного Центру психологічного здоров`я населення  від 27 вересня 2019 року № 277 та від 30 вересня                     2019 року № 15 ОСОБА_8 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра (а.с. 158-159, т. 1).
 
З характеристик, виданих на учениць ОСОБА_7 та ОСОБА_9                       від 27 вересня 2019 року вбачається, що мати ОСОБА_8 приділяє належну увагу питанням навчання та виховання дітей, систематично цікавиться освітнім процесом (а.с. 160-161, т. 1).
 
З Указу керуючого єпархією Архієпископа Рівненського і Острозького                             від 12 серпня 2019 року № 90 слідує, що за недостойну та аморальну поведінку протоієрею ОСОБА_1 заборонено священнослужіння до повного розкаяння та виведено поза штат Рівненської єпархії (а.с. 163, т. 1).
 
Відповідно до довідки від 16 липня 2019 року № 06-14/52  вбачається, що ОСОБА_3 зарахований у дошкільну групу Навчально-виховного комплексу № 17. Всіма питаннями займається мати (а.с. 165, т. 1).
 
Із заяви ОСОБА_8 вбачається, що 29 січня 2019 року вона звернулась до директора Навчально-виховного комплексу № 17 про зарахування ОСОБА_3 в дошкільну групу (а.с. 202, т. 1)
 
З довідки від 17 липня 2019 року № 2117 вбачається, що ОСОБА_8 прийнята на роботу на посаду оператора АЗС з 14 червня 2019 року та отримує заробітну плату в середньому 11 тис. грн (а.с. 166-167, т. 1).
 
Свідоцтвом про право на спадщину підтверджується, що ОСОБА_8 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки (а.с. 168, 170, т. 1).
 
Характеристикою від 29 жовтня 2019 року № 387, виданою Рівненською єпархією підтверджується, що ОСОБА_1 за час служіння в парафії зарекомендував себе з позитивної сторони. У 2019 році керівництву Рівненської єпархії стало відомо, що з 2016 року даний священик припинив спільне проживання із своєю законною дружиною та дітьми, у цей період спільно проживав із різними сторонніми особами жіночої статі (зокрема, ОСОБА_8 ), за недостойну і аморальну поведінку протоієрей ОСОБА_23 12 серпня 2019 року заборонений у священнослужінні                                            (а.с. 206, т. 1).
 
Згідно з довідкою від 23 жовтня 2019 року № 126 ОСОБА_3 , 2016 року народження, відвідує заклад дошкільної освіти з 16 вересня 2019 року                   (а.с. 21 т. 1).
 
Відповідно до акту обстеження умов проживання, затвердженого начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_8 проживає в будинку АДРЕСА_2 . Житло складається з                             4 кімнат, кухні, коридора Будинок газифікований. Проведена вода і каналізація. Зручності на вулиці. У будинку зроблено ремонт. Діти мають окремі місця для сну, навчання та відпочинку. Для виховання та розвитку дитини є дитяче ліжечко, іграшки, одяг та взуття, створені належні умови для проживання та виховання і розвитку дитини (а.с. 6, т. 2).
 
З висновку органу опіки та піклування від 05 березня 2020 року № 08-381 слідує, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , 02 січня 2016 року з матір`ю ОСОБА_8 (а.с. 43-46, т. 2).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
 
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, виходячи із обставин цієї справи, встановивши, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками та ураховуючи вік малолітнього ОСОБА_5 , який на день ухвалення рішення суду не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно та відсутність належних і допустимих доказів, які свідчили би про невиконання відповідачем батьківських обов`язків, та відсутність за зазначеної обставини у позивача матеріальних, соціальних, духовних, морально-етичних тощо переваг у можливості виховання та утримання дитини перед відповідачем. При вирішенні спору судами було враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турбота та піклування про неї, а також наявність у них роботи, заробітку, забезпеченості житлом, а також інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітнього сина як повноцінного члена громадянського суспільства.
 
Колегія суддів зазначає, що батько дитини, який безумовно відіграє важливу роль у житті дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
 
Відповідно до статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Тому судами правильно відхилено висновок органу опіки та піклування як недостатньо обґрунтований, оскільки у висновку жодним чином не висловлено мотивів щодо визначення якнайкращих інтересів дитини, не проведено бесіду з дитиною щодо прихильності до батьків, лише зазначено, що хлопчик в силу малолітнього віку не зміг пояснити з ким він хоче жити, однак фахівці психологи, які могли б за допомогою різних методик з`ясувати думку малолітнього, до участі у розв`язанні спору не залучались.
Також судами надано належну правову оцінку посиланням висновку органу опіки та піклування на пункт 6 Декларації прав дитини та зазначено, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини, ратифікована Постановою Верховної Ради України, і є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України, але комісія жодним чином не врахувала вищевказаний нормативний документ та не керувалася ним при прийнятті рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18).
 
За таких обставин посилання касаційної скарги на недоліки висновку органу опіки та піклування безпідставні, оскільки судами вказаний висновок не було взято до уваги.
 
У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява                        № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
 
За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення                               від 07 грудня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішень, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.                     
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня                       2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 вересня                        2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович