ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3449/21 Справа № 201/12144/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Макарова М.О.,
               за участю секретаря – Керімової-Бандюкової Л.К. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за заявою  ОСОБА_1 (заінтересована особа – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про забезпечення доказів до подачі позовної заяви
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року,- 

В С Т А Н О В И В:

18.12.2020 р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 (заінтересована особа – АТ КБ «ПриватБанк») про забезпечення доказів до подачі позовної заяви. В обґрунтування заяви, заявник посилався на те, що має намір звернутися до суду із позовною заявою про захист прав споживача, і визнати недійсними кредитний договір від 17.01.2007р. та договір реструктуризації кредитного договору від 17.01.2007р., який укладений 28.11.2016р., з моменту укладення. 25.09.2020р. заявник звернувся до банку із письмовою заявою про надання оригіналів, або належним чином завірених копій виписок по рахунках обліку заборгованості за кредитним договором б/н від 17.01.2007р., укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», та щоденних оборотно-сальдових відомостей за період з 17.01.2007р. по 24.09.2020р. по цих рахунках. В жовтні 2020р. заявник отримав лист банку, в якому повідомлено, що заборгованість за кредитним договором б/н від 17.01.2007р. погашена в повному обсязі 21.05.2020р., і запропоновано звернутись до відділення банку або через інтернет-банк Приват24, для отримання довідки про відсутність заборгованості. Витребувані заявником документи АТ КБ «ПриватБанк» не надав, а тому ОСОБА_1 просив забезпечити докази, шляхом витребування наступних документів: кредитного договору від 17.01.2007р.; графіку внесення платежів за кредитним договором; розрахунку заборгованості за договором від 17.01.2007р.; виписки по рахунках обліку заборгованості за кредитним договором від 17.01.2007р.; генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.11.2016р.; графіку внесення платежів за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.11.2016р.; розрахунку заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.11.2016р.; виписки по рахунках обліку заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.11.2016р.; щоденних оборотно-сальдових відомостей за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.11.2016р.; кредитного договору SAMDN40000011019896 від 16.01.2007р. 

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року в задоволенні заяви  ОСОБА_1 (заінтересована особа – АТ КБ «ПриватБанк») про забезпечення доказів до подачі позовної заяви – відмовлено (а.с.35). 

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, просив, скасувати ухвалу суду та та задовольнити вимоги заяви (а.с.37-41).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.2020р. заявником направлена на адресу АТ КБ «ПриватБанк (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заява про надання оригіналів або належним чином завірених копій документів: виписки по рахунках обліку заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.01.2007р., який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 17.01.2007р. по 24.09.2020р. включно, в розрізі обліку заборгованості по кредиту, простроченому кредиту, процентах, прострочених процентах, комісії, простроченої комісії, пені з урахуванням переносів (включно з періодами до/після переносу сальдо) у зв`язку зі зміною плану рахунків; щоденних оборотно-сальдових відомостей (за дні, коли наявний рух коштів) за період з 17.01.2007р. по 24.09.2020р. по аналітичних рахунках, що були задіяні в обліку кредиту по клієнту за кредитним договором № б/н від 17.01.2007р.
Листом банку № 20.1.0.0.0/7-200929/4705 від 13.10.2020р. заявникові повідомлено, що заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.01.2007р. погашена в повному обсязі 21.05.2020р., і довідку про відсутність заборгованості можна отримати будь-яким зручним способом в інтернет-банку Приват 24 або звернувшись особисто до відділення банку.
Звертаючись до суду із заявою про витребування доказів, заявник посилається на те, що отримання заявлених ним документів необхідно для звернення до суду за захистом порушених його прав, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку витребувані доказі не надає.

Відмовляючи в задоволені заяви, суд 1 інстанції виходив із того, що будь-яких об`єктивних фактів того, що заявлені ОСОБА_1 докази можуть бути безповоротно втрачені АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано. Крім того, неможливість на дату звернення до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору від 17.01.2007р. та договору реструктуризації кредитного договору від 17.01.2007р., який укладений 28.11.2016р. з моменту укладення долучити до позову копії доказів, є підставою заявити одночасно з цим позовом клопотання про витребування доказів, зазначивши відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у кого перебувають оригінали цих документів. Кількість заявлених до витребування судом доказів, перевищує ту кількість доказів, які заявник просив надати АТ КБ «ПриватБанк» в заяві від 25.09.2020р. (в суді заявлено про 11 доказів, а в досудовому зверненні до банку заявник просив надати лише 2 докази).

Колегія судів погоджується з таким висновком суду 1 інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1- 3 ст.116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Згідно вимог п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України, у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
У ста. 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати та зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення, потрібні для вирішення справи, але, насамперед, спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов, суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Отже, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність, тощо).
Аналіз норм права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, дає можливість зробити висновок про те, що задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.
Крім того, основною складовою обґрунтованості заяви про витребування доказів необхідна доведеність обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.
Така позиція викладена Верховним Судом в Ухвалі від 02 травня 2019 року у справі № 3д/9901/2/19 при вирішенні питання про забезпечення доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з заявою про забезпечення доказів ОСОБА_1 не навів підстав, які дають можливість припускати, що засоби доказування можуть бути втрачені, їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим. При цьому заявником не зазначено які ним були вжиті заходи для отримання таких доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. 

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Звернення до суду з відповідною заявою про забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, це не лише спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення, або потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати має ґрунтуватися на об`єктивних фактах. Тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Однак, заявником не наведено підстав, які дають можливість припускати, що засоби доказування можуть бути втрачені, їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим. При цьому заявником не зазначено про вжиті нею заходи для отримання доказів самостійно та не надано доказів вжиття таких заходів, причини неможливості самостійного отримання цих доказів або ж відмови у їх наданні, а відтак відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення доказів в порядку ст.116-118 ЦПК України.

На підставі наведено вище колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала суду 1 інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає.
Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – залишенню без змін, як така, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: