ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року	Львів	Справа № 300/1761/20 пров. № А/857/13855/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Кушнерика М. П., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 300/1761/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області   про визнання відмови у видачі довідки протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції – Остап`юк С. В.,
час ухвалення рішення – 12.10.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області визнання протиправною відмову у видачі довідки про наявний страховий стаж; зобов`язання зарахувати у страховий стаж періоди роботи з 01 жовтня 1977 до 31 грудня 1979 року та з 01 травня 1979 до 23 лютого 1992 року для призначення з 01 лютого 2020 року тимчасової соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла пенсійного віку; зобов`язання видати довідку про наявний страховий стаж для призначення тимчасової соціальної допомоги.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що страховий стаж не повинен бути прив`язаний до кількості трудоднів, які записано чи не записано у трудовій книжці чи архівній довідці. Вважає, що відповідачем не доведено з яких підстав встановлено, що визначений мінімум вихододнів (трудоднів) не вироблено нею. Відсутність записів трудоднів у документах, на думку апелянта, не може жодним чином свідчити про те, що її страховий стаж має бути зараховано частково, а не повністю. Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці та архівній довідці щодо тривалості періодів її роботи з 01 жовтня 1977 до 31 грудня 1979 року та з 01 травня 1979 до 23 лютого 1992 року відповідачем суду не надано. Відтак вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для зарахування відповідачем спірних періодів до стажу роботи в колгоспах імені Івана Франка та «Прикордонник» (після реорганізації «Гуцульщина»). Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення про задоволення позову.
Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що до стажу роботи враховано період роботи позивача в колгоспі ім. Франка, “Прикордонник”, “Гуцульщина” протягом 1977-1992 років з урахуванням довідки № П-334 від 09 серпня 2018 року. Для зарахування до стажу повних років роботи в колгоспі законодавчих підстав немає. Оскільки наявний страховий стаж ОСОБА_1 складає менше 15 років, тому у відповідача відсутні підстави для видачі довідки про наявний страховий стаж для призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4  ст.229 КАС України  без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом встановлено, що згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивач 01 травня 1979 року прийнята в члени колгоспу «Прикордонник». 23 лютого 1992 року звільнена з членів колгоспу «Гуцульщина» у зв`язку з реорганізацією колгоспу. 11 березня 1999 року розпочато виплату допомоги по безробіттю, виплату якої закінчено 06 вересня 1999 року. Також, 14 жовтня 1999 року розпочато виплату матеріальної допомоги по безробіттю, виплату якої закінчено 10 квітня 2000 року.     
Крім того, згідно з архівною довідкою № П-334 від 09 серпня 2018 року позивач працювала у колгоспі імені Івана Франка з 01 жовтня 1977 року до 31 грудня 1979 року, у колгоспі «Прикордонник» – з 01 січня 1980 до 30 квітня 1990 року, з 01 травня 1990 до 31 грудня 1992 року - у колгоспі «Гуцульщина», також зазначено встановлені трудодні та вироблені трудодні позивачкою (а.с.11).
25 травня 2020 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про видачу довідки про наявний страховий стаж для призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
На заяву позивача відповідач відмовив у видачі довідки про наявний у неї трудовий стаж, зазначивши, що страховий стаж позивача становить 7 років 8 місяців, при необхідних 15 роках. 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до її стажу роботи спірного періоду з 01 жовтня 1977 року по 31 грудня 1979 року та з 01 травня 1979 року по 23 лютого 1992 року та, відповідно, не видачі довідки про наявний страховий стаж, позивач звернулася з цим позовом у суд.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган правомірно не зарахував до стажу роботи позивача спірного періоду у повному обсязі (календарному обчисленні) та, як наслідок, відмовив у видачі довідки про наявний у позивача страховий стаж для призначення державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, оскільки її страховий стаж становить 7 років 8 місяців, тобто менше 15 років, встановлених пунктом 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій». 
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 8 цього Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з пунктом 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року особам, які досягли віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та не набули страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті, за умови наявності у них не менше 15 років страхового стажу, передбачено право на отримання тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.
Зазначена тимчасова державна соціальна допомога призначається органами соціального захисту населення і виплачується до досягнення такими особами віку, з якого вони набувають право на призначення пенсії. Тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, призначається з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і виплачується за рахунок коштів державного бюджету.
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1098 від 27 грудня 2017року, під час досягнення пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особа звертається до органів Пенсійного фонду України із заявою про видачу довідки про наявний страховий стаж.
Довідка про наявний страховий стаж за формою згідно з додатком видається органами Пенсійного фонду України за заявою особи, до якої додаються копія трудової книжки та у разі потреби документи, що підтверджують трудовий стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637.
Обчислення страхового стажу проводиться відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" .
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року № 310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.
Пункт 2 вказаних Основних положень регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу. Трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.
Усі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особою та печаткою (пункт 6).
Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13).
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (Порядок №637).
Так, відповідно до пункту 1, пункту 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з абзацу 1 пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що єдиною підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Як вбачається з матеріалів справи, у позивача наявна трудова книжка, яка дає можливість встановити період роботи у колгоспі. 
Крім того, архівною довідкою № П-334 від 09 серпня 2018 року стверджується факт роботи позивача у колгоспі імені Івана Франка з 01 жовтня 1977 року до 31 грудня 1979 року, у колгоспі «Прикордонник» – з 01 січня 1980 до 30 квітня 1990 року, з 01 травня 1990 до 31 грудня 1992 року - у колгоспі «Гуцульщина» з розрахунком відпрацьованих трудоднів.
Разом з тим, як вбачається з трудової книжки та архівної довідки, у спірний період позивачем встановлена кількість трудоднів не відроблена. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що враховуючи наведені вище правові норми, обчислення страхового стажу колгоспника у разі невиконання встановленого мінімуму трудової участі в колективному господарстві проводиться за фактичною тривалістю у визначеному порядку, а не у календарному, як про це зазначає апелянт.
Наявні у справі докази підтверджують, що у спірний період позивач не відпрацювала законодавчо встановлений мінімум трудоднів, вказаний період повинний бути включений до стажу позивача за фактичною тривалістю. Тобто фактично у вказаний період роботи в колгоспі, позивачем було відпрацьовано трудоднів менше від встановленого мінімуму. При цьому в трудовій книжці не зазначено причини невиконання річного мінімуму трудової участі в колективному господарстві, що було враховано відповідачем при розгляді заяви позивача про видачу відповідної довідки. 
Також колегія суддів враховує те, що згідно з архівною довідкою № П-334 від 09 серпня 2018 позивач працювала у колгоспі імені Івана Франка з 01 жовтня 1977 року до 31 грудня 1979 року, у колгоспі «Прикордонник» – з 01 січня 1980 до 30 квітня 1990 року, з 01 травня 1990 до 31 грудня 1992 року позивач працювала у колгоспі «Гуцульщина». Ці періоди робити відповідач зарахував до страхового стажу позивача, загальна кількість якого, з врахуванням трудоднів, становить 7 років 8 місяців. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що інших доказів на підтвердження стажу роботи, який би стверджував факт, що такий становить не менше 15 років, позивач не пред`явила.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи позивача спірного періоду у календарному обчисленні та, відповідно, видачі довідки про наявний у позивача страховий стаж для призначення державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, оскільки її страховий стаж становить 7 років 8 місяців, тобто менше 15 років, встановлених пунктом 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 12 жовтня 2020 року у справі № 300/1761/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.