ПОСТАНОВА
Іменем України
 
10 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 704/1559/15-ц
провадження № 61-8004св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - дочірнє підприємство «Агрофірма «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу дочірнього підприємства «Агрофірма «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року в складі судді Фролова О. Л. та рішення апеляційного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року в складі колегії суддів Бондаренка С. І., Новікова О. М., Храпка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до дочірнього підприємства «Агрофірма «Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» та просила розірвати договір оренди землі від 04 січня 2006 року, укладений між нею та ДП «Агрофірма «Байс-Агро», зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 22 серпня 2006 року за № 040679300096.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач указувала, що вона є власником земельної ділянки площею 2,54 га, яка знаходиться в адміністративних межах Вишнопільської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, яку 04 січня 2006 року на підставі договору передала в оренду ДП «Агрофірма «Байс-Агро» строком на 49 років.
 
Пунктами 9, 11 договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем не пізніше 30 листопада поточного року в розмірі 500,82 грн, що становить 1,5% вартості земельної ділянки. 
 
У порушення зобов`язань за договором орендодавець не сплачував у 2013-2015 роках орендну плату позивачеві.  
 
У пункті 13 цього договору зазначено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції.
 
19 серпня 2008 року Президентом України підписано Указ «Про невідкладні заходи щодо захисту прав власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», яким внесено зміни до Указу Президента України від 02 лютого 2002 року шляхом підвищення розміру орендної плати за користування земельними частками (паями) до 3 %.
 
Однак, у порушення вимог законодавства розмір орендної плати не переглядався та не був збільшений із 1,5 % до 3 %, а також ДП «Агрофірма «Байс-Агро» не проводив індексацію розміру такої плати з урахуванням індексу інфляції.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року позов задоволено; розірвано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ДП «Агрофірма «Байс-Агро» 04 січня 2006 року, який зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП «Центр ДЗК при держкомземі України» 22 серпня 2006 року за № 040679300096; вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що розмір орендної плати має бути встановлений виходячи з нормативно грошової оцінки 72 312 грн х 3 % і має становити 2184,23 грн, а не 500,82 грн, як зазначено в договорі оренди. 
 
Відповідач був зобов`язаний самостійно проіндексувати вартість орендної плати з урахуванням установленого індексу інфляції на підставі законодавства щодо проведення індексації грошової оцінки земель і для цього погодження сторін на внесення змін до договору чи відповідна заява позивача не є обов`язковими.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ДП «Агрофірма «Байс-Агро» задоволено частково, рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення яким позов задоволено з інших підстав. 
 
Розірвано договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ДП «Агрофірма «Байс-Агро» 04 січня 2006 року, який зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП «Центр ДЗК при держкомземі України» 22 серпня 2006 року за № 040679300096; стягнуто з ДП «Агрофірма «Байс-Агро» на користь ОСОБА_2 487,2 грн судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач до орендаря з заявою про перегляд розміру орендної плати та її індексації не зверталася, а сам по собі той факт, що такі дії не були виконані орендарем самостійно, не є підставою для розірвання договору оренди. При цьому, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивачеві не сплачувалася в установлені договором строки орендна плата за 2013-2015 роки й такі дії відповідача носять системний характер, договір необхідно розірвати з цієї підстави.
 
Факт сплати заборгованості орендної плати під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростовує порушення відповідачем умов договору, що відповідно до законодавства є підставою для його розірвання, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню. 
 
Аргументи учасників справи
 
У вересні 2016 року ДП «Агрофірма Байс-Агро» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 травня 2016 року та на рішення апеляційного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за користування землею не може бути підставою для його розірвання, а висновки апеляційного суду зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права; орендар спеціально не отримувала орендну плату для того, щоб були підстави для розірвання договору оренди; станом на час розгляду справи в апеляційному суді відповідач погасив заборгованість по орендній платі, а тому немає підстав уважати, що відповідач системно порушував умови договору. 
 
Рух справи
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито провадження в даній справі за вказаною касаційною скаргою.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року зазначена справа призначена до судового розгляду.
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дану справу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року в задоволенні клопотання дочірнього підприємства «Агрофірма «Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» про зупинення дії рішення апеляційного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року до завершення розгляду касаційної скарги відмовлено.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,54 га, яка розташована на території Вишнопільської сільської ради Тальнівського району, що підтверджується державним актом серії І-ЧР №052321. 
 
04 січня 2006 року між ОСОБА_2 і ДП «Агрофірма «Байс-Агро» укладений договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах Вишнопільської сільської ради площею 2,54 га строком на 49 років. Договір зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 22 серпня 2006 року за № 040679300096.
 
За умовами укладеного між сторонами договору орендна плата складає 500,82 грн за кожен рік, що становить 1,5% вартості земельної ділянки.
 
У пункті 11 цього договору сторони домовилися, що орендна плата вноситься не пізніше 30 листопада поточного року.
 
Відповідач зобов`язання за договором оренди не виконав, що ним не заперечується, в зв`язку з чим заборгованість за 2013-2015 роки склала 6516,31 грн.
 
Указана заборгованість виплачена орендодавцеві 06 лютого 2016 року, тобто після звернення ОСОБА_2 у суд із даним позовом.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                             від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній                             до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
 
Частиною другою статті 23 Закону України «Про оренду землі» в указаній редакції, передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
 
Пунктом 1 Указу Президента № 92/2002 у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки, визнано, що одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки є забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 % визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.
 
Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента                         № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 % визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.
 
Правильним є висновок апеляційного суду, що Указ Президента України                           № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента України                       № 725/2008, має рекомендаційний характер, був прийнятий після укладення сторонами договору та є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати.
 
Із огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що не проведення орендарем індексації розміру орендної плати не є підставою для його розірвання, а мотивування рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам закону. 
 
Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, установлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
 
Пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) міститься висновок, що: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного                 цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.
 
При цьому, неналежне виконання умов договору, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Установивши, що матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується факт систематичної несплати орендної плати за землю                             в 2013-2015 роках, апеляційний суд зробив правильний висновок що саме вказані обставини є підставою для розірвання договору оренди землі. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду про те, що виплата орендної плати є істотною умовою договору оренди, систематичне невиконання якої є підставою для його розірвання.
 
Правильним є також висновок апеляційного суду, що факт сплати заборгованості з орендної плати під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростовує порушення відповідачем умов договору, що відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі», пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, статті 651 ЦК України та умов договору є правовою підставою його розірвання.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 спеціально не отримувала орендну плату не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин, а сплата відповідачем заборгованості по орендні платі не спростовує того факту, що відповідач не виконував належним чином умови договору оренди  землі. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 410 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін. За таких обставин та відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу дочірнього підприємства «Агрофірма «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді                                                                              Н. О. Антоненко 
 
                                                                                      М. М. Русинчук
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков 
 
                                                                                      М. Ю. Тітов