22-ц/804/478/21 
                                                                                265/791/20 
                                               
Єдиний унікальний номер 265/791/20
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/478/21

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

10 березня 2021 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,
                                за участю секретаря Сидельнікової А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року у складі суду Міхєєвої І.М., повний текст складено та підписано 19.11.2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
31 січня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму боргу визначену рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, яке до тепер не виконано. Вказаним рішенням з ОСОБА_1 на його користь стягнуто заборгованість за договорами позики:  від 25 квітня 2016 року в сумі 16 015, 39 гривень; 
      від 08 червня 2016 року в сумі 4 845,42 гривень;
      від 19 липня 2016 року в сумі 10 580, 06 гривень; 
      від 31 липня 2014 року в сумі 13 452, 32 гривень. 
Відповідно до уточненої позовної заяви, просив суд стягнути з відповідачки на його користь 3 % річних та суми інфляційних втрат, за договорами позики:
     від 31.07.2014 року, за період з 16.11.2017 року до 20.10.2020 року в сумі - 2 616,81 грн; 
     від 25.04.2016 року, за період з 12.09.2017 року до 20.10.2020 року, в сумі - 3 810,10грн; 
     від 19.07.2016 року, за період з 12.09.2017 року до 20.10.2020 року, в сумі - 2 499,02грн. 
Також просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 гривень, та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , інфляційні втрати та 3 % річних за договорами позики:
від 31.07.2014 року, за період з 16.11.2017 року до 20.10.2020 року, в загальній сумі 3 469,89  гривен; 
від 25 квітня 2016 року, за період з 12.09.2017 року до 20.10.2020 року, в загальній сумі 5 000,97 гривен; 
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судові витрати по сплати судового збору у розмірі 840,80 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 1 700,00 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом  захисту  майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи
Не погодившись з рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона справно виконує рішення суду, з її доходів щомісячно стягуються грошові кошти на користь позивача, вона не чинить спротиву погашенню заборгованості, а навпаки сприяє зменшенню боргу. Щодо незаконності стягнення інфляційних втрат зазначила, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції  відновлені еквівалентом національної валюти, а боргові зобов`язання між позивачем та відповідачем укладені в іноземній валюті. Щодо незаконності стягнення витрат на правову допомогу, то позивач та його представник не надав суду та відповідачу акти виконаних робіт, не підтверджено виконання представником робіт з складання позовних заяв та інших документів, оскільки вони за підписом ОСОБА_2 , а реально підтверджено участь представника в одному судовому засіданні. 
Доводи і заперечення інших учасників справи
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити. 
Позивач ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи попереджений належним чином, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Від представника позивача – ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без їх участі,  проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до положень ч.3 ст.360 ЦПК України не є перепоною для розгляду справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення в частині відмовлених позовних вимог ніким не оскаржується, а тому в цій частині колегією суддів апеляційної інстанції не перевіряється.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, яке набуло чинності 06 серпня 2019 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договорами позики: від 25 квітня 2016 року, від 08 червня 2016 року, від 19 липня 2016 року та від 31 липня 2014 року. Сума боргу за договорами позики від 25 квітня 2016 року, від 08 червня 2016 року та за договором позики від 19 липня 2016 року, визначена судом станом на 11 вересня 2017 року, а за договором позики від 31 липня 2014 року, станом на 15 листопада 2017 року.
В Лівобережному ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)  відкриті виконавчі провадження за виконавчими листами по примусовому виконанню рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року.
21 жовтня 2019 року державним виконавцем по вищевказаним виконавчим провадженням винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с.44-46)
12 грудня 2019 року та 18 травня 2020 року винесено постанови про закінчення виконавчого провадження ВП 60294705 та ВП 60294707, на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі.
Станом на 20 жовтня 2020 року державним виконавцем по зведеному виконавчому провадженню (ЗВП № 60371004) стягнуто та перераховано стягувачу ОСОБА_2 17 451, 80 гривень. 
Залишок заборгованості станом на 20 жовтня 2020 року за виконавчими провадженнями складає: по ВП 60294704 за договором позики від 31 липня 2014 року – 12 712, 12 гривень, по ВП 60294706 за договором позики від 25 квітня 2016 року – 15 269, 27 гривень. Інші виконавчі провадження повністю погашені, що підтверджується відомостями від 29 жовтня 2020 року за № 17.1 – 23/20103.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК).
Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК  України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги, що відповідачка здійснює заходи по виконанню постановленого рішення, сприяє погашенню боргу та не створює перепон у його виконанні  не гуртуються на законі.
Вказаний висновок в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду зазначеній в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18.
Доводи апеляційної скарги, щодо незаконності стягнення інфляційних втрат, оскільки  боргові зобов`язання між позивачем та відповідачем укладені в іноземній валюті неспроможні. 
Дійсно, зобов`язання між позивачем та відповідачем, зазначені в боргових розписках стосуються іноземної валюти, проте рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року борг визначено виключно в гривнях і саме на вказані суми позивач нарахував інфляційні втрати та 3 % річних за період, який розпочався після моменту зазначеного у вказаному рішення(з 12.09.2017 року, з 16.11.2017 року) і до дати подачі уточненого позову 21.10.2020 року.  
Доводи апеляційної скарги, щодо незаконності стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позивач та його представник не надав суду та відповідачу акти виконаних робіт, не надав  підтверджень виконання представником робіт зі складання позовних заяв та інших документів - непереконливі. 
Згідно з положеннями статей 137 ЦПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги. При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц,  витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.  На підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката встановлюється відповідно умов договору. Учасник справи подає детальний опис робіт, наданих послуг, необхідних  для надання правничої допомоги.
У згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).  Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав 23.03.2020 року договір з адвокатом  Карповою Н.В., до якого долучено ордер про надання правничої допомоги, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках та порядку, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002529, квитанцію на оплату юридичних послуг із зазначенням їх вартості.(а.с.61-67, 81) 
Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу у вказаній позивачем  сумі є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини третьої статті 137 ЦПК, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. 
Суд також враховує положення частини 9 статті 139 ЦПК, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, відповідачем не надано.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та  всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2021 року.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Орджонікідзевського  районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:        Т.І. Биліна

Судді:         М.Ю. Лопатіна

          В.П. Принцевська