Єдиний унікальний номер 235/8612/19 
Номер провадження 22-ц/804/661/21        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року
         
м. Бахмут 

справа  № 235/8612/19
провадження  № 22-ц/804/661/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,
за участю секретаря судового засідання – Цимбал Д.А.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут  цивільну справу № 235/8612/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів оренди нежитлового приміщення недійсними,
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , від іменні якої діє адвокат  Смаль Олег Павлович,
на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року (суддя Назаренко Г.В.), постановлену в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повний текст ухвали складений 10 листопада 2020 року,¬–

В С Т А Н О В И  В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В грудні 2019 року позивач – ОСОБА_6 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що вона є власником ? частини магазину універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 280,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 12 грудня 2014 року. Інша ? частина належить ОСОБА_2 . З жовтня 2019 року їй перестали передавати її частину прибутку і позбавили права користування спірним майном. 
В ході розгляду цивільної справи про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном вона дізналась про те, що 30 червня 2017 року вона начебто уклала договір оренди нежитлового приміщення з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , згідно якого передала йому в оренду приміщення магазину площею 120 кв.м для здійснення підприємницької діяльності безоплатно на строк для 31 грудня 2017 року з правом його пролонгації. 30 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 уклав з ФОП ОСОБА_3 договір оренди нежитлового приміщення, а саме: 85 кв.м першого поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення роздрібної торгівлею продуктовими товарами, алкогольними напоями та тютюновими виробами на строк до 31 грудня 2017 року з правом пролонгації. 

01 жовтня 2018 року ФОП ОСОБА_2 уклав з ФОП ОСОБА_4 договір оренди нежитлового приміщення, а саме 35 кв.м першого поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , для здійснення роздрібної торгівлею продуктовими товарами, алкогольними напоями та тютюновими виробами на строк до 31 грудня 2018 року з правом пролонгації.

30 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 уклав з ФОП ОСОБА_5 договір оренди нежитлового приміщення, а саме 120 кв.м другого поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , для надання комп`ютерних та адміністративно-офісних послуг на строк до 31 грудня 2017 року з правом пролонгації.

Просила суд визнати недійсним договір № 1 оренди нежитлового приміщення  від 30 червня 2017 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на оренду 120 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір  №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на оренду 85 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір №1 оренди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2018 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 на оренду 35 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 ; Визнати недійсним договір №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року з додатками від 25 червня 2018 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 на оренду 85 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 .

В червні 2020 року позивач – ОСОБА_6 звернулась з заявою про відмову від частини позовних вимог, в якій просила суд закрити провадження в частині її позовної заяви до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 на оренду 120 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 . Інші позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за її позовною заявою підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2020 року прийнято відмову позивача ОСОБА_6   від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017  року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_2 оренди приміщення площею 120 кв.м., розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 .  Закрито провадження у цивільній справі  за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів оренди нежитлового приміщення недійсними в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договором №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_2 оренди приміщення площею 120 кв.м., розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 . 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Ухвалою Красноармійського  міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів оренди нежитлового приміщення недійсними у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Повідомлено заявника, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Роз`яснено заявнику, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідачів в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.  Повернуто ОСОБА_6 сплачений нею судовий збір в сумі 3073 грн. 60 коп. за квитанціями від 18.11.2019р.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що  правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОН ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 саме як суб`єктами  господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останніми підприємницької діяльності в приміщенні магазину універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду ОСОБА_6 , від іменні якої діє адвокат Смаль О.П. посилається на порушення судом норм процесуального права, просить  скасувати ухвалу, як таку що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час постановлення  оскаржуваної ухвали були порушенні норми процесуального права, а саме вимоги статті 19 ЦПК України та статтю 20 ГПК України.  

Суд помилково посилається на те, що ОСОБА_6 є суб`єктом господарювання і підпадає під кваліфікацію статей 1,4,42, 128 ГК України, а саме, що ОСОБА_6 раніше була зареєстрована ФОП (реєстрація припинена 18 вересня 2017 року), що приміщення яка є предметом спірних договірних відносин є об`єктом здійснення господарської діяльності (магазин) і колись  ОСОБА_6 використовувала  цей магазин для здійснення підприємницької діяльності, тому і предметна юрисдикція даного спору  на думку суду повинна кваліфікуватися у відповідності до пункту 15 частини 1 статті 20 ГПК України як підсудна господарському суду, про те це суперечить вимогам  пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України і що підтверджено безпосередньо у п.14 Постанови ВССУ № 3 від 01 березня 2013  року, в якому наведено, що навіть спори  в яких виступає стороною фізична особа, яка зареєстрована як підприємці, але з об`єктів що не є господарськими вирішується в судах загальної (цивільної) юрисдикції, а в пункті 26 Постанови наведено за аналогією права, що спори з права власності, захисту права власності, права користування чужим майном за участю фізичних осіб вирішується цивільним судом, а приймаючи спеціальну виключну норму пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України взагалі виключає можливість спору з визначення підсудності цієї справи.

Вважає, що суд мав виходити з того, що критеріями розмежування справ цивільної юрисдикції та інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, по друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, що викладенні в позовній заяві.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5   надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , від іменні якої діє ОСОБА_7 в яких вони просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В обґрунтування відзивів зазначають, що наведенні в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01 березня 2013  року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» правила визначення підсудності  застосовувати не можна, а необхідно використовувати висновки  викладенні в постановах Великої Палати Верховного суду.

У своїх постановах ВП ВС неодноразово вказувала, що судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського, та адміністративного.

Відповідно до Постанови ВП ВС від 05 червня 2019  року у справі №908/1568/18 зазначено, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції судів залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.» Крім того зазначено, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду,є  наявність між сторонами  господарських відносин, врегульований Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних : наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Має значення також і суб`єктний склад саме сторін правовідносин та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що між сторонами спору виникли саме господарські відносини, про що позивачем зазначено в позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.62 т.2).

Представник позивача, адвокат Смаль О.П. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. 

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі. (а.с.43 т.2).

ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в відзиві на апеляційну скаргу зазначає про розгляд справи без її участі (а.с.46-50 т.2).

ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в відзиві на апеляційну скаргу зазначає про розгляд справи без її участі (а.с.53-57 т.2).

ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в відзиві на апеляційну скаргу зазначає про розгляд справи без її участі (а.с.64-66 т.2).

05 лютого 2021  року від представника ОСОБА_2 , адвоката Мендрух О.М.  надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування якого він послався на те, що з 12 березня  до 28 лютого 2021 року в Україні запроваджено карантин через спалах у світі короно вірусу. Таке рішення було прийнято на засіданні КМУ 11 березня 2020 року. Рада суддів України 11 березня 2020 року звернулась з листом до громадян, які є учасниками судових процесів,  проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачає обов`язкової присутності сторін.

Апеляційний суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України,  сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Отже, адвокатом Мендрух О.М. не надано до апеляційного суду ордер або довіреність на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 в Донецькому апеляційному суді.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи та того факту, що адвокатом – Мендрух О.М. не надано до апеляційного суду ордер або довіреність на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 в Донецькому апеляційному суді, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності адвоката – Мендрух О.М.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

06 грудня 2019  року ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 з позовом про визнання договорів недійсними (а.с.5-8 т.1)

З договору дарування ? частини будівлі від 20 грудня 2014  року вбачається, що ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у власність ? частину будівлі магазину універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9 т.1.).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власниками  магазину універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.13 т.1.).

30 червня 2017 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець передає а орендар приймає в оренду приміщення площею 120 кв.м, яке розташоване в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення підприємницької діяльності безоплатно на строк до 31 грудня 2017 року з правом його пролонгації. (а.с.14 т.1).

30 червня 2017 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець передає а орендар приймає в оренду приміщення площею 85 кв.м, яке розташоване на першому поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення роздрібної торгівлею продуктовими товарами, алкогольними напоями та тютюновими виробами на строк до 31 грудня 2017 року з правом пролонгації. (а.с.15-16 т.1.).

01 жовтня 2018 року між ФОП ОСОБА_2   та ФОП ОСОБА_4   укладено договір оренди нежитлового приміщення згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду приміщення площею 35 кв.м, яке розташоване на першому поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення роздрібної торгівлею продуктовими товарами, алкогольними напоями та тютюновими виробами на строк до 31 грудня 2018 року з правом пролонгації.(а.с.17-18 т.1.).

30 червня 2017 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір оренди нежитлового приміщення згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду приміщення площею 120 кв.м, яке розташоване на другому поверху в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , для надання комп`ютерних та адміністративно-офісних послуг на строк до 31 грудня 2017 року з правом пролонгації.(а.с19-21 т.1.).

25 червня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду, згідно якого  орендар зобов`язується  незалежно від наслідків своєї господарської діяльності с 01 вересня 2018 року сплачувати орендну плату за приміщення в розмірі – 9000 грн. на перед не пізніше 30 числа (включно) попереднього місяця – готівковим платежем або безготівковим платежем на рахунок орендодавця (а.с.22 т1.).

19 червня  2020 року позивач – ОСОБА_6 звернулась з заявою про відмову від частини позовних вимог, в якій просила суд закрити провадження в частині її позовної заяви до відповідача ОСОБА_2 «про визнання недійсним договору №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 на оренду 120 кв.м. приміщення розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 . Інші позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за її позовною заявою підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити. (а.с.218-219 т.1).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2020 року прийнято відмову позивача ОСОБА_6   від позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору №1 оренди нежитловог приміщення від 30 червня 2017  року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_2 оренди приміщення площею 120 кв.м., розташованого в будинку магазину «Княжий» за адресою: АДРЕСА_2 . 
Закрито провадження у цивільній справі  за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів оренди нежитлового приміщення недійсними в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договором №1 оренди нежитлового приміщення від 30 червня 2017 року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_2 оренди приміщення площею 120 кв.м., розташованого в будинку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.224-225 т.1.)

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 , від іменні якої діє адвокат Смаль О.П. підлягає  задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що  правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОН ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 саме як  суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останніми підприємницької діяльності в приміщенні магазину універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пунктах 6, 10, 15 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Згідно із частинами першою та другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Такі правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 675/33/19.

Висновок суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОН ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 саме як суб`єктами господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останніми підприємницької діяльності, а тому  спір належить розглядати в судах господарської юрисдикції,  не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належать магазин універсальних товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, даний спір стосується захисту цивільного права, зокрема, випливає з договірних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктивним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки як фізичних осіб, так і фізичної особи-підприємця (сторони правочину).

Вищезазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов помилкових висновків про закриття провадження у даній справі.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Допущення зазначених порушень процесуальних норм призвело до необґрунтованого припинення розгляду позову та створення перешкод для захисту порушених прав позивача у спосіб передбачений законом, через що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що постановлена з порушенням положень процесуального права, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Встановивши, що суд першої інстанції, постановив ухвалу про закриття провадження, неправильно застосував норми процесуального права, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом  справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , від іменні якої діє ОСОБА_7 задовольнити. 

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий               О.О. Тимченко    

Судді:            О.А. Мірута 

         Я.В. Хейло     

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий               О.О. Тимченко