Ухвала
 
22 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 215/1792/18
провадження № 61-3423ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, у зв`язку з нещасним випадком на виробництві внаслідок виконання трудових обов`язків.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 22 серпня 1988 року по 12 березня 1995 року він працював підземним гірничим робітником очисного забою на шахті «П-1 Першотравневого рудоуправління ВО «Кривбасруда». Внаслідок роботи у шкідливих умовах праці на підприємстві та незадовільного стану робочих місць, а саме: переїздів та переходів на дільниці № 16 горизонту 920 метрів орт-заїзду 41 осі, 30 березня 1989 року із ним під час виконання професійних обов`язків стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт від 30 березня 1989 року № 8. Висновком Медико соціально-експертної комісії (далі - МСЕК) від 12 січня 2011 року йому встановлено 25 % втрати професійної працездатності із 01 січня 2011 року безстроково. Внаслідок отриманої травми на виробництві він не має змоги вести звичний спосіб життя, у зв`язку з постійним відчуттям фізичного болю змушений постійно приймати ліки, що призвело до зміни звичного способу та якості його життя. Він постійно переносить моральні страждання, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 176 200,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві.
 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
У лютому 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року у цій справі.
 
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року відмовлено.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року задоволено частково. Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року скасовано за нововиявленими обставинами та ухвалено нове судове рішення. У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанцій виходив із того, що чинним на момент виникнення між сторонами правовідносин законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло на підставі статті 440-1 ЦК України, яка на момент виникнення спірних правовідносин, а саме 01 жовтня 1990 року, не набрала чинності.
 
03 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 176 200,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.      
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.  
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду Верховним Судом спорів щодо визначення підстав для відшкодування моральною шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, є усталеною. Наведені заявником доводи по своїй суті зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції, що не дає підстав вважати, що у цій справі наявні обставини, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес.
 
Посилання заявника на те, що він позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, є безпідставними, оскільки заявником не зазначено у якій саме справі він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням. 
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на  передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик