Постанова
Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 355/524/20	 	
Номер провадження  22-ц/824/2757/2021	
Головуючий у суді першої інстанції  К.В. Коваленко	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач	
03 березня 2021 року                                                                                     місто Київ
Номер справи 355/524/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Сіра Ю.М.
 
сторони: 
позивач          Керівник Бориспільської місцевої прокуратури  в інтересах держави
                        в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району
відповідач     Баришівська селищна рада
відповідач      ОСОБА_1 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року, постановлену у складі судді Коваленка К.В., в приміщенні  Баришівського районного суду Київської області, повна ухвала складена 26.11.2020,
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2020 року Керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району Київської області звернувся з позовом до Баришівської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення, скасування державної реєстрації права власності на землю. Даний позов прокурор обґрунтовував тим, що рішенням Морозівської сільської ради Баришівського району №561-42-07 від 18.10.2018 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому рішенням Баришівської селищної ради №129-06-07 від 07.03.2019 вказаний проект землеустрою було затверджено та вирішено передати зазначену земельну ділянку у власність ОСОБА_1 , а останнім оформлено право власності на неї з присвоєнням кадастрового номеру 3220284901:13:041:0090. 
Вказане рішення Баришівської селищної ради Керівник Бориспільської місцевої прокуратури просить визнати незаконним, у зв`язку із тим, що воно не відповідає вимогам Земельного кодексу України та Законів України «Про містобудівну діяльність» і «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану населеного пункту знаходиться на місцевій дорозі, на землях громадської забудови та планувалась під організацію місцевого парку пам`яті загиблим воїнам.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року позовну заяву Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району Київської області залишено без розгляду.
Залишаючи позов прокурора без розгляду з підстав п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не було дотримано усіх встановлених ст.23 Закону України «Про прокуратуру» вимог щодо повідомлення відповідного органу про наміри звернення до суду, а саме останній повинен був повідомити про намір звернення до суду з позовом Баришівську селищну раду, а не територіальну громаду с.Морозівка Баришівського району, оскільки саме рада є тим органом місцевого самоврядування, що відповідальний за вирішення земельних питань на території с.Морозівка.  Крім того, згідно редакції ст.24 Закону України «Про прокуратуру», що діяла на момент подачі даного позову до суду, прокурор місцевої прокуратури не мав права на звернення до суду з цивільним позовом в інтересах держави.  
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, керівник Бориспільської місцевої прокуратури Київської області подав в інтересах держави в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району Київської області апеляційну скаргу. Послався на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив ухвалу суду про залишення позову без розгляду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування скарги Прокурор зазначив, що залишаючи без розгляду його позов з тих підстав, що ним у порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» не було належним чином повідомлено Баришівську селищну раду про намір здійснювати представництво в суді інтересів держави в її особі, суд першої інстанції не врахував, що Прокурором саме селищну раду було визначено відповідачем у даній справі. Оскільки захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати селищна рада, проте, саме цей орган місцевого самоврядування визначено Прокурором у якості відповідача з посиланням на те, що він вчинив протизаконні, на думку Прокурора, дії, які порушують інтереси держави в особі територіальної громади. Прокурор звернувся до суду із даним позовом у якості позивача. Місцевий суд залишив поза увагою той факт, що іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади, виходячи із спірних правовідносин, не існує. Крім того, суд також дійшов помилкового висновку щодо відсутності у керівника Бориспільської місцевої прокуратури права подання до суду позовної заяви в інтересах держави, так як у відповідності до п.1 Розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім, зокрема пункту 17 підпункту 1 пункту 19 Розділу І цього Закону, які набирають чинності з дня початку роботи окружних прокуратур. Тому, оскільки станом на момент подачі позовної заяви до суду окружні прокуратури створено не було, тому положення Закону про право звернення до суду з позовом керівників окружних прокуратур та їх заступників на той час законної сили не набрали.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник   ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили суд залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було правильно встановлено відсутність у Прокурора права на звернення до суду із даним позовом. 
Прокурор у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Будь-яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від Прокурора не надходило. 
Представник Баришівської селищної ради, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, за викликом до суду не з`явився, однак подав клопотання про проведення розгляду справи за його відсутності, своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності нез`явившихся осіб з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, залишаючи на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України без розгляду позов керівника Бориспільської місцевої прокуратури, поданого в інтересах держави в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району Київської області, суд першої інстанції виходив із відсутності у Прокурора права на звернення до суду з цивільним позовом в інтересах держави. Такі висновки місцевого суду були зумовлені тим, що у даній справі органом місцевого самоврядування відповідальним за вирішення земельних питань на території територіальної громади с.Морозівка Баришівського району є Баришівська селищна рада, а тому повідомляти про наміри звернення до суду Прокурор повинен був саме вказану раду. Повідомлення листом територіальну громаду с.Морозівка Баришівського району про намір Прокурора звернутися до суду із позовом не свідчить про дотримання останнім передбаченої абзацом третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, оскільки територіальна громада не є ані органом місцевого самоврядування, ані органом державної влади чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. При цьому, суд першої інстанції вбачав відсутнє у керівника Бориспільської місцевої прокуратури, як керівника прокуратури місцевої ланки органів прокуратури України, права на звернення до суду із позовом.
Переглядаючи вказану ухвалу в апеляційному порядку, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, а саме щодо відсутності у Прокурора у відповідності до ст.56 ЦПК України та ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру» права на представництво інтересів держави у суді та відповідно права на подачу позову, з огляду на наступне.
З матеріалів справи убачається, що Прокурор в інтересах держави звернувся із позовом до Баришівської селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Баришівської селищної ради №129-06-07 від 07.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 », скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220284901:13:041:0090, площею 0,09 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду із даним позовом Прокурор зазначив, що вказане рішення Баришівської селищної ради підлягає визнанню незаконним у зв`язку із його невідповідністю вимогам Земельного кодексу України та Законів України «Про містобудівну діяльність» та «Про регулювання містобудівної діяльності», так як спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану населеного пункту знаходиться на місцевій дорозі, на землях громадської забудови та планувалась під організацію місцевого парку пам`яті загиблим воїнам.
Зазначав, що недотримання Морозівською сільською радою (при прийнятті рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (до реорганізації сільської ради у зв`язку із затвердженням нового адміністративно-територіального устрою)) та Баришівською селищною радою (при прийнятті оскаржуваного рішення) вимог земельного законодавства безумовно становить суспільний інтерес, а позовні вимоги прокурора є такими, що спрямовані на відновлення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи.
Крім того, передання у користування спірної земельної ділянки, на думку Прокурора, порушує державні інтереси, оскільки зазначена ділянка не відповідає Генеральному плану с.Морозівка, не може використовуватися для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд та, поміж іншим, порушує інтереси громади с.Морозівка щодо зведення на ній місцевого парку імені Героя України.
У своїй позовній заяві прокурор чітко вказав, що оскільки Баришівська селищна рада, яка видала оскаржуваний акт, як орган місцевого самоврядування, не може скасувати своє попереднє рішення, яке вже вичерпало свою дію і за яким виникли відповідні правовідносини, та саме раду залучено до участі у справі в якості відповідача, Прокурор у даній справі звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі територіальної громади с.Морозівка Баришівського району. При цьому, керівник Бориспільської місцевої прокуратури звернувся із даним позовом до суду саме в якості позивача, так як законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами.
Як закріплено статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (частина перша статті 13 Конституції України).
Так, у відповідності до положень частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах                    (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11,у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо Прокурор визначив стороною у справі певний орган.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (mutatismutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskayav. Russia, заява № 42454/02, §35)).
Частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво Прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Наявність таких обставин обґрунтовується Прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини  (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
За змістом частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва Прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що Прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду Прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі Прокурор набуває статусу позивача (частина четверта та п`ята статті 56 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави Прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року в справі №587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив Прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №587/430/16-ц). Іншими словами, Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року в справі №698/119/18 (провадження №14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою Прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду Прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).
Представництво прокурором інтересів держави, у даній справі, обґрунтовано із посиланням на те, що чинним законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду із позовами, а тому Прокурор, у даному випадку, самостійно виступає в якості позивача у справі.
При цьому, предметом спору у даній справі є вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним рішення Баришівської селищної ради №129-06-07 від 07.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 », скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220284901:13:041:0090, площею 0,09 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Як правильно указав у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі Прокурор, Баришівська селищна рада у даному випадку не може виступати у якості позивача і є відповідачем у справі, оскільки предметом оскарження є рішення селищної ради.
Чинне законодавство України прямо не визначає суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду із позовами.
Разом з тим, саме на прокуратуру чинне законодавство України (п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, ч.ч.3-5 ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру») покладає обов`язок представництва у суді інтересів держави в разі наявності порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
У даному випадку, за відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду Прокурор набуває статусу позивача і самостійно виступає в якості позивача.
Відтак, залишаючи без розгляду позов керівника Бориспільської місцевої прокуратури з підстав невиконання останнім встановленої ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» процедури повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про намір звернутися до суду із позовом, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позов у даній справі було пред`явлено Прокурором на підставі ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України. А саме у якості позивача, у зв`язку із відсутністю суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози їх порушення.
У своїй ухвалі місцевий суд помилково послався на те, що Прокурор повинен був повідомити про намір звернення до суду із даним позовом саме Баришівську селищну раду, яка є тим органом місцевого самоврядування відповідальним за вирішення земельних питань на території територіальної громади с.Морозівка Барищівського району. Суд не врахував, що даний позов було пред`явлено до Баришівської селищної ради, як одного із співвідповідачів, та рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади селища при переданні спірної земельної ділянки у власність фізичної особи (на думку Прокурора). 
Очевидно, що встановлена ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» процедура повідомлення Прокурором суб`єкта владних повноважень про намір звернутися до суду із позовом не поширюється на випадки представництва прокурором в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у разі відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів.
Направлення керівником Бориспільської місцевої прокуратури на ім`я територіальної громади с.Морозівка Баришівського району (на юридичну адресу Баришівської селищної ради) повідомлення про намір звернення до суду з позовною заявою в інтересах територіальної громади с.Морозівка Баришівського району до Баришівської селищної ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, немає жодного правового значення для з`ясування виконання Прокурором вимог ч.4 ст.23 вказаного Закону, адже у даному випадку позов пред`явлено прокурором як позивачем, у зв`язку із відсутності відповідного органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів щодо виниклого спірного питання.
При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не надав жодної оцінки викладеним Прокурором у позовній заяві доводам щодо відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах. 
Що стосується висновків суду першої інстанції про відсутність у керівника Бориспільської місцевої прокуратури, як керівника прокуратури місцевої ланки органів прокуратури України, повноважень на звернення до суду колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про прокуратуру», у редакції, що діяла до 25.09.2019, було передбачено право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.
Підпунктом 17 пункту 21 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 внесено зміни до частини першої і третьої статті 24 Закону України «Про прокуратуру», де слова «регіональних» і «місцевих» замінено відповідно словами «обласних» і «окружних».
При цьому згідно пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення вказаного Закону визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".
Отже, з урахуванням тієї обставини, що станом на момент подачі Керівником Бориспільської місцевої прокуратури позовної заяви у даній справі окружні прокуратури у визначеному законом порядку не розпочали свою роботу, останній, як керівник прокуратури місцевої ланки органів прокуратури України, мав право на подачу даного позову до суду.
Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що статус Прокурора визначено у статті 15  Закону України «Про прокуратуру», частиною другою якої передбачено також, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі.
Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.
Отже, Прокурор діє не від імені органу прокуратури як юридичної особи, а виключно від імені держави.
Враховуючи, що позов підписано керівником Бориспільської місцевої прокуратури в межах наданої чинним законодавством компетенції, висновок суду про підписання позовної заяви не уповноваженою особою є необґрунтованим.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального та неправильно застосував норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали суд апеляційної інстанції задовольняє подану керівником Бориспільської місцевої прокуратури апеляційну скаргу, та скасовує оскаржену ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року з наведених вище підстав, а справу направляє для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області задовольнити.
Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 09.03.2021.

Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                                    А.М. Стрижеус
 
                                                                                                    О.І. Шкоріна