Номер провадження: 22-ц/813/3860/21 
Номер справи місцевого суду: 499/453/20
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Сегеда С. 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Сєвєрової Є.С.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

                                        встановив:
       
22 травня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідно до заяви № б/н від 08.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг.
Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову.
Для користування кредитним рахунком відповідач отримав кредитну картку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000 грн., що підтверджується довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування картрахунку.
У порушення норм закону та умов договору, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.
Звертаючись до суду позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначив, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 16.04.2020 року має заборгованість - у сумі 11084,91 грн., яка складається з наступного: 4993,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4993,78 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2285,33 - заборгованість за простроченими відсотками; 2801,76 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. (фіксована частина); 504,04 грн. (процентна складова)

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що і змусило останнього звернутись з даним позовом до суду.

Заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача - згідно договору №б/н від 08.11.2018 року суму непогашеного кредиту у розмірі 4993,78 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом судові витрати в розмірі 945,90 грн. 

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування заочного рішення Іванівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та постановлення в цій частині нового, яким позовну заяву Банку задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. 
При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 29.01.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 29.01.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2020 року (а.с.126-127), з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу. Проте, відповідач ОСОБА_1 довгий час не отримував копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.
Враховуючи викладене, а також повернення поштової кореспонденції, направленої на адресу відповідача ОСОБА_1 з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 130-131), була витребувана адресна довідка про місце реєстрації відповідача ОСОБА_1 (а.с. 133).
19.01.2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла відповідь з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 12.12.12 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 134-135).
Оскільки поштова кореспонденція від суду направлялась за адресою місця реєстрації відповідача, то у відповідності до ч.1 ст. 131 ЦПК України повістка-повідомлення ОСОБА_1 вважається доставленою. 

Крім того, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 25.12.2020 року по 05.02.2021 року, розпорядженнями щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.01.2021 року та протоколами повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.01.2021 року, суддя Гірняк Л.А. була замінена на суддю Сєвєрову Є.С. (а.с.136,137).
Після проведення підготовчих дій, розгляд справи призначено ухвалою суду від 21.01.2021 року (а.с. 138) та відбувся 29.01.2021 року. 

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штрафу, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Згідно з ч.1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний  стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2018 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», було укладено кредитний договір б/н з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.
Крім того, у вказаній Анкеті-заяві позичальника від 08.11.2018 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Більше того, суд обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Звертаючись до суду із цим позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підтвердження своїх позовних вимог надав до суду розрахунок заборгованості (а.с. 7-8), виписку за договором б/н станом на 17.04.2020 року (а.с. 9), довідку про зміну умов кредитування (а.с. 10), довідку про видані картки (а.с. 11), копію Анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 08.11.2018 року (а.с. 12-13), копія паспорту споживчого кредиту (а.с. 14-15), копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.16), копію витягу з умов та правил надання банківських послуг (а.с. 17-60) та копію паспорту ОСОБА_1 (а.с. 64).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містить підпису позичальника, то вони не можуть вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.11.2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22.05.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, то суд обґрунтовано не взяв їх до уваги, як доказ правомірності позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також не підлягає стягненню заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки. У межах цього строку позичальник зобов`язаний повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені ст. 625 ЦК України.
Із наданої до позовної заяви банком довідки вбачається, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким відповідачу було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт та видана кредитна картка, терміном дії до 10/22 (а.с. 11).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач разом з Анкетою-заявою надав до суду першої інстанції копію паспорта споживчого кредиту, особисто підписану відповідачем, однак судом не взято до уваги паспорт споживчого кредиту, який на думку позивача, містить істотні умови кредитного договору, зокрема щодо розміру відсотків та штрафів, відхиляються колегією суддів.
Дійсно, в матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредитування, який був долучений позивачем до позовної заяви. Даний паспорт споживчого кредитування підписаний ОСОБА_1 08.11.2018 року, тобто в день коли було підписано Анкету-заяву. Водночас даний документ не вказує на те, що між сторонами погоджено істотні умови  щодо розміру відсотків та штрафів, оскільки з цього документу не вбачається, що він має відношення до Анкети-заяви, яка підписана відповідачем.
Крім того, даний паспорт споживчого кредитування містить лише умови кредитування щодо карток типу «Універсальна», «Універсальна ГОЛД», тоді як в Анкеті-заяві відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 було видано картку такого типу. При цьому, матеріали справи не містять доказів тотожності Анкети-заяви №б/н від 08.11.2018 року та паспорту споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що судом правомірно не взято до уваги надану позивачем копію паспорта споживчого кредиту, оскільки підпис відповідача на цьому документі, який складається з чотирьох сторінок, міститься лише на останній сторінці. Крім того, у цьому документі зазначено умови щодо надання кредитних ліній за двома картковими рахунками: «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД» та з розміром кредитного ліміту 50 000 грн. та 75 000 грн. відповідно. А у справі, що переглядається, відповідачу було встановлено кредитний ліміт до 5000 грн., який було змінено 19.12.2019 року до нульового (а.с.10).
Також слід зазначити, що в паспорті споживчого кредиту вказано про те, що наведена у ньому інформація зберігає чинність та є актуальною з 08.11.2018 до 23.11.2018, тобто протягом 15 днів (а.с.14-15).
Отже, факт підписання відповідачем паспорту споживчого кредитування не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору про сплату відсотків та штрафів.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано факт погодження між сторонами істотних умов договору, зокрема щодо сплати відсотків та штрафів. А не зазначення в рішенні суду мотивів не прийняття вищевказаного паспорту споживчого кредитування не спростовує висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення відсотків та штрафів.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що місцевий суд оскаржуваним рішенням не лише призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, з підстав, викладених вище.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова