ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1152/21 Справа № 214/4754/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 214/4754/19

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,  відповідно до ч.2 ст.247  ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу  відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Банк Золоті ворота», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання договору удаваним та недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 07.12.2006 року між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту за №49-К/06 на придбання транспортного засобу . 
07.12.2006 року між позивачем та ПАТ «Банк Золоті ворота» було укладено договір поруки за №49-ІІ/06, згідно умов якого, він поручився перед банком, як кредитором, за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту за №49-К/06. 
07.12.2006 року, у забезпечення виконання вимог за договором про надання споживчого кредиту за №49-К/06, між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №49/2-3/06, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького МНО Кузнєцовою О.С. Відповідно до змісту п. 1.1. вказаного іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як іпотекодавцями та власниками майна було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру на третьому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 66,3 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.12.2011 року у цивільній справі №2-1048/11/0408 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2001 року по 23.12.2011 року. 
В грудні 2018 року, у зв`язку з поданням представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяви про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником (цивільна справа №214/8385/1), йому, позивачу, стало відомо, що 26.01.2018 року між відповідачами ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги за №178. 
Відповідно до вимог ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Позивач вважає, що таким чином, з системного аналізу положень ЦК України відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. Разом з тим, згідно інформаційного листа ВАСУ від 11.12.2013 р. № 1713/12/13-13, в якому адміністративним судам було наказано керуватися ухвалою ВАСУ від 19.11.2013 р. № К/800/17433/13 у справі № 2а-7912/12/1370, вбачається, що договір відступлення права вимоги слід кваліфікувати як договір купівлі-продажу прав вимоги. У цьому рішенні було зазначено, що право вимоги як майновий об`єкт повністю відповідає законодавчо встановленим критеріям, які використовуються для позначення поняття активу. Такий об`єкт виникає в результаті минулих подій, а від його використання очікується вигода у вигляді його погашення грошовими коштами чи в інший спосіб. У бухгалтерському обліку оборотні активи визначені як грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації або споживання протягом операційного циклу чи протягом дванадцяти місяців з дати балансу (п. 3 розділу І НП(С)БО 1). При цьому дебіторська заборгованість визнається різновидом оборотних активів. На основі викладеного ВАСУ дійшов висновку, що дебіторська заборгованість (а отже, і право вимоги як еквівалент поняття «дебіторська заборгованість») для цілей оподаткування є оборотним активом, тобто товаром. Позиція про те, що договори відступлення права вимоги є договорами купівлі-продажу права вимоги відображена також у листах Державної фіскальної служби України від 14.12.2015 р. № 26560/6/99-99-19-03-02-15, від 12.01.2016 р. № 360/6/99-99-19-03-02-15, від 06.05.2016 р. № 10161/6/99-99-15-03-02-15. 
Так, у абз. 1 п. 2 оспорювіавного договору про відступлення прав вимоги передбачено, що за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. При цьому, п. 4 вказаного договору про відступлення прав вимоги передбачено, що сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цьго договору, новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 16 810, 00 грн. (шістнадцять тисяч вісімсот десять) гривень 00 копійок, ПДВ не передбачений. 
Таким чином, між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено саме договір купівлі-продажу майнових прав, і в такому разі на правовідносини між сторонами поширюються положення про договір купівлі-продажу (ст. 656 ЦК України). 
Позивач вважає, що є підстави для визнання договору про відступлення прав вимоги за №178, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» удаваним правочином та таким, що під собою приховує договір купівлі-продажу прав вимоги. 
Зважаючи на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.12.2011 року у цивільній справі №2-1048/11/0408 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2001 року по 23.12.2011 року, борг за договором про надання споживчого кредиту за №49-К/06 від 07.12.2006року є його, позивача, та ОСОБА_2 спільним боргом. 
З огляду на вказані обставини, укладення спірного договору від 26.01.2018 року порушує права та законні інтереси позивача. 
Відповідно до ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. Зазначає, що ПАТ повинен був повідомити ТОВ про наявність поручителя за договором про надання споживчого кредиту за №49-К/06. Вказує, що положення спірного договору від 26.01.2018 року таких застережень не містять, що свідчить про те, що даний договір суперечить вимогам ЦК України, а саме положенням ст. 659 ЦК України. 
Крім того, згідно п. 3 спірного договору від 26.01.2018 року банк та новий кредитор зобов`язані повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними договорами протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання чинності цим договором у порядку, передбаченому чинним законодавством або відповідним основним договором.
Позивач вважає, що спірний договір від 26.01.2019 року не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки ані його, як поручителя, ані боржника письмово не повідомлено про відступлення права вимоги, що передбачено вимогами договору, а тому є порушенням чинного законодавства. 
Посилаючись на викладене, просив суд: визнати договір про відступлення прав вимоги за №178, укладений 26 січня 2018 року між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», удаваним правочином та таким, що під собою приховує договір купівлі-продажу прав вимоги; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за №178, укладений 26 січня 2018 року між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано договір про відступлення прав вимоги за №178, укладений 26 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», удаваним правочином та таким, що під собою приховує договір купівлі-продажу прав вимоги.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за №178, укладений 26 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
Стягнуто з ОСОБА_2 , ПАТ «Банк Золоті ворота», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», з кожного окремо, на користь держави судовий збір в сумі по 512 грн. 27 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції помилково визнав укладений договір договором купівлі-продажу, не врахувавши, що сторонами було укладено саме договір відступлення прав вимоги. При цьому, вказує на те, що правочин, який не відповідає ознакам факторингу, є правочином з відступлення прав вимоги (цесії), тобто, не зважаючи на те, чи була погоджена ціна фінансової послуги чи ні, укладений між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір за своєю суттю є саме договором відступлення прав вимоги. При цьому, зазначає, що саме оплачуване відступлення прав вимоги банками, що проходять ліквідаційну процедуру, забезпечує в цілому діяльність ФГВФО.
Не погоджується відповідач й з рішенням суду щодо визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, оскільки мотивувальна частина рішення не містить будь-які зрозумілі та передбачені нормами чинного законодавства підстави для визнання правочину недійсним та застосування відповідних наслідків.
Також, на думку відповідача, суд дійшов помилкового висновку щодо визнання позивача співвласником боргу, оскільки «власником» боргу може бути лише кредитор, і аж ніяк не цивільний чоловік майнового поручителя.
При цьому, вказує й на те, що єдина відповідальність, яка настає для нового кредитора у випадку неповідомлення боржника про відступлення права вимоги - це ризик виконання основного зобов`язання первісному кредитору, та ніяк не підстава для визнання договору недійсним.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача ПАТ «Банк Золоті ворота» просить задовольнити апеляційну скаргу, як обгрунтовану.
Позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Представник відповідача ПАТ «Банк Золоті ворота», будучи завчасно, належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання. 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року (т.1 а.с. 228).
Розгляд справи було призначено на 19 січня 2021 року (т. 1 а.с. 229).
В судове засідання, призначене на 19 січня 2021 року, учасники справи не з`явились, до початку судового засідання були відсутні відомості щодо вручення відповідачам судового повідомлення про призначення справи до розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість відкладення розгляду справи на 02 березня 2021 року.
Згідно із ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм   Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на відкладення судового засідання, призначеного на 19 січня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які не з`явилися у судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягають .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту. 
07 грудня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», було укладено Договір поруки за №49-11/06, згідно умов якого, позивач поручився перед банком, як кредитором, за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту за №49-К/06. 
07 грудня 2006 року, у забезпечення виконання вимог за договором про надання споживчого кредиту, укладеного між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_2 , було укладено іпотечний договір. Відповідно до змісту п. 1.1. вказаного іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як іпотекодавцями та власниками майна, було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру на третьому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 66,3 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с.10-11, 64-65, 72-74, 12, 66,13-14, 67-68, 75-76).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1 а.с.63).
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2011 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з 2001 року по 23 грудня 2011 року (т. 1 а.с. 15-16, 59-61).
На підставі постанови Правління Національного банку України від 31.07.2014 року № 456 «Про віднесення ПАТ «Банк Золоті ворота» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 року прийнято рішення № 67 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ, згідно з яким з 04.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Золоті ворота». Тимчасовою адмінстрацією ПАТ «Банк Золоті ворота» було прийнято рішення про початок продажу ліквідаційної маси банку.
ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стало переможцем відкритих електронних торгів № ІІА-ЕА-2017-12-20-000009-b з продажу прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, та 26 січня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Банк Золоті ворота» було укладено договір № 178 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором, який був укладений між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
Встановивши, що 26 січня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Банк Золоті ворота» було укладено договір № 178 про відступлення прав вимоги, відповідно до пунктів 1 та 4 якого «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» сплачує ПАТ «Банк Золоті ворота» 16810 грн. 00 коп., суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Банк Золоті ворота» правочин про відступлення права вимоги є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.  
Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частина друга зазначеної статті визначає - якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд України у пункті 25 Постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати , що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу, як кредитної операції, міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Згідно зі  статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, статтею 350 ГК України, частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у  статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом, 26 січня 2018 року, за договором № 178, ПАТ «Банк Золоті ворота» відступило новому кредитору ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» свої права за вимоги за Договором №49-К/06 про надання споживчого кредиту, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, укладеним між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_2 , Іпотечним договором №49/2-3/06 від 07.12.2006 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_2 , Договором поруки №49-П/06 від 07.12.2006 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_1 , Договором поруки №49/2-П/06 від 07.12.2006 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та ОСОБА_4 , а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлення права вимоги,   у зв`язку з чим колегія суддів дійшла виснвоку про те, що між ПАТ «Банк Золоті ворота» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» дійсно було укладено саме договір відступлення права вимоги, а не договір купівлі-продажу, як помилково вважає позивач, з яким погодився суд першої інстанції.
Посилання ж позивача ОСОБА_1 на те, що спірний договір від 26.01.2019 року не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки ані його, як поручителя, ані боржника, письмово не повідомлено про відступлення права вимоги, не може бути підставою для визнання цього правочину удаваним та недійсним, оскільки, згідно ст. 514 та ч.1 ст.516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом і заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а оспорюваний договір таких положень не містить. Неповідомлення ж боржника про заміну кредитора у зобов`язання тягне за собою виключно правові наслідки, визначені ч. 2 ст. 615 ЦК України, зокрема, у цьому разі, виконання боржником свого обов`язку первісному кредитору є належним виконанням, а не визнання цього правочину недійсним. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» підлягають стягненню судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 305,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору про відступлення прав вимоги удаваним правочином та таким, що під собою приховує договір купівлі-продажу прав вимоги, визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові витрати у розмірі 2 305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 (двадцять) копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: