ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2021 року                       м.Дніпро                      Справа №  908/423/20
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва    І.М. ( доповідач ),
суддів:                       Кузнецової I.Л., Чус О.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.                                                                                  

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
в режимі відеоконференції апеляційну скаргу 
Першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.09.2020 р. 
( суддя Азізбекян Т.А., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 09.10.2020 р.) 
у справі 
за позовом            Заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 
                              Запорізької області                            
                              ( м. Запоріжжя ) 
в інтересах держави в особі Широківської сільської ради Запорізького району 
                              Запорізької області 
                              ( Запорізька область, Запорізький район, с. Широке ).
до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області
                              ( м. Запоріжжя ).
   відповідача -2 Фізичної особи - підприємця Зозуль Василя Анатолійовича
                              ( Запорізька область, Запорізький район, с. Лукашеве ).
про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

1.                    Короткий зміст позовних  вимог.
Заступник керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області звернувся в інтересах держави в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області до Господарського суду Запорізької області з позовом до  Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області  та до  Фізичної особи - підприємця Зозуль Василя Анатолійовича, про: визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 8-1045/27-15-СГ від 18.12.2015 р. "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду"; визнання недійсним договору оренди землі б/н від 29.12.2015 р., укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та Зозуль Василем Анатолійовичем , на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про інше речове право № 12889456 щодо оренди земельної ділянки площею 22,0000 га, кадастровий номер 2322184600:04:002:0815, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту, припинивши право оренди ФОП Зозуль Василю Анатолійовичу, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.12.2015 р. за номером запису про інше речове право 12889456; зобов`язання фізичну особу - підприємця Зозуль Василя Анатолійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути земельну ділянку площею 22, 0000 га, кадастровий номер 2322184600:04:002:0815, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту на користь територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. 
Аргументи заявника позовної заяви: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області при винесенні наказу від 28.12.2015 р. щодо передачі Зозулю В.А. земельної ділянки державної форми власності в користування, належним чином не пересвідчилось в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та можливості самостійно обробляти земельну ділянку;  Відповідачем-2 не створене фермерське господарство; Право на пільгове отримання земельної ділянки державної форми власності для створення фермерського господарства громадянин може використати лише один раз у межах розміру та виду використання, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах; Зозуль В.А. на підставі наказу від 28.12.2015 р. № 8-1045/27-15-СГ набув право оренди земельної ділянки загальною площею 22,0000 га кадастровий номер 2322184600:04:002:0815, яка знаходиться на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту строком на 49 років, для ведення фермерського господарства за рахунок земель державної або комунальної власності поза конкурсом безпідставно, оскільки на момент прийняття оскаржуваного наказу, фізична особа вже реалізувала своє право на пільгове отримання земельної ділянки державної власності у користування для ведення фермерського господарства; Наказ ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-1045/27-15-СГ від 28.12.2015 р. суперечить вимогам статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", 123, 124 Земельного кодексу України.
В позовній заяві Прокурор зазначає, що скільки договір оренди землі від 29.12.2015р.  є похідним від незаконного наказу Відповідача - 1 від 28.12.2015 р. № 8-1045/27-15-СГ, останній підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення, оскільки його укладено з порушенням вимог статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України.
Позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є похідною від позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу, та визнання недійсним договору оренди землі.

2.                    Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у  справі та мотиви його прийняття.
  Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.09.2020 р. в задоволенні позову  відмовлено повністю.
  Рішення суду мотивоване тим, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 8-1045/27-15-СГ від 28.12.2015 р. прийнятий Відповідачем-1 у чіткій відповідності до норм діючого законодавства, та договір оренди землі б/н від 29.12.2015 р. укладений з урахуванням ст. ст. 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", ст. ст. 123, 124, 134 Земельного кодексу України.
Враховуючи викладене, суд не знайшов правових підстав для зобов`язання Фізичну особу - підприємця Зозуль Василя Анатолійовича повернути земельну ділянку площею 22,0000 га, кадастровий номер 2322184600:04:002:0815, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту на користь територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.
Суд зазначив, що Позивач станом на день вирішення спору по суті не завершив процедуру створення та реєстрації фермерського господарства, а відтак право набуття в оренду нової земельної ділянки з цією метою ( створення фермерського господарства або сімейного фермерського господарства ), не можна вважати припиненим.
Також, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявником в позовній заяві невірно визначений Позивач, оскільки Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області не створювала наказ від 28.12.2015 р. № 8-1045/27-15-СГ та не є стороною договору оренди землі від 29.12.2015 р. 

3.                    Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
   Не погодившись  з вказаним рішенням суду першої інстанції, Перший заступник керівника Запорізької обласної прокуратури  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду  та прийняти  нове рішення, яким  позов задовольнити. 

4.                    Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що рішення господарського суду Запорізької області від 15.09.2020 р. постановлено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права ( не застосовано норми ст. ст. 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», ст. ст. 116, 118, 124, 134 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню ) та з порушенням норм процесуального права ( ч. 4. ст. 236 ГПК України ). Також висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають установленим обставинам справи, у зв`язку з чим наведене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
Водночас, на думку Скаржника, ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області в порушення норм законодавства не перевірено дійсність волевиявлення заявника на створення фермерського господарства з урахуванням перспектив його діяльності, наявності власних матеріальних та трудових ресурсів для обробітку землі, а висновки суду щодо відсутності таких порушень не відповідають обставинам справи.
При цьому Скаржник зазначає, що ОСОБА_2 протягом грудня 2015 року отримано для ведення фермерського господарства 3 земельні ділянки державної власності загальною площею понад 75 га, з яких спірну - поза конкурсною процедурою, що суперечить вимогам ст. ст. 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», ст. ст. 116, 123, 134 Земельного кодексу України. Отже висновки господарського суду у цій справі, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної  власності одного виду громадянин може використати один раз за умови завершення процесу створення та реєстрації фермерського господарства не відповідають наведеним нормам законів та правовій позиції Верховного Суду у спірних правовідносинах.
Скаржник наголошує на тому, що обґрунтовуючи недійсність спірного наказу Відповідача - 1 та договору оренди землі, укладеного між Зозулем В. А. та Головним управлінням  Держгеокадастру у Запорізькій області, Прокурор просив повернути земельну ділянку саме власнику, а тому з урахуванням вимог ст. 45 ГПК України Позивачем у вказаному спорі є Широківська сільської рада Запорізького району Запорізької області, яка відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ст. 122 Земельного кодексу України здійснює на теперішній час повноваження власника земельної ділянки з кадастровим номером 2322184600:04:002:0815, отриману на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 р. та наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-2315/15-18-СГ від тієї ж дати. Отже, висновки суду, що Прокурором невірно обрано Позивача не ґрунтуються на нормах закону.
Крім того, судом першої інстанції у порушення норм процесуального права ( ч. 4 ст. 236 ГПК України ) при постановленні оскаржуваного рішення не було враховано висновки Верховного Суду, викладені рри вирішенні аналогічних спорів у постановах від     24.04.2019 р. у справі № 525/1225/15-ц, від 29.01.2020 р. у справі № 927/83/19, від 26.08.2020 р. у справі № 908/684/19, 27.08.2020 р. у справі № 922/1948/19, що призвело до  неправильного застосування норм матеріального права.

5.                    Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
            Від  Фізичної особи - підприємця Зозуль Василя Анатолійовича  надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою. 
  Зокрема, Відповідач-2 посилається на те, що правомірно набув в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, є добросовісним користувачем земельної ділянки та має власні матеріальні та трудові ресурси для обробітку землі. Процедура передання земельної ділянки в оренду фізичній особі дотримана. До прийняття наказу Відповідачем-1 проведена відповідна перевірка інформації, зазначеної фізичною особою в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також, ФОП Зозулем В.А. на адресу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надавались письмові обґрунтування щодо досвіду роботи у сфері сільського господарства та заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. Крім того, діюче на час прийняття наказу від 28.12.2015 р. законодавство, не містило прямої заборони виділяти фізичним особам в оренду земельні ділянки з метою створення фермерського господарства, у випадку відсутності у Орендаря відповідної сільськогосподарської техніки.
Відповідач-2 також зазначає, що діючим законодавством не встановлений Орендарю обмежуючий термін для створення та реєстрації фермерського господарства з моменту укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідач-2 зареєструвався як фізична особа-підприємець та створив декларацію сімейного фермерського господарства, здійснює користування земельною ділянкою відповідно до цільового призначення, обробляє земельну ділянку та виконує інші роботи відповідно до встановлених видів діяльності, сплачує податки та орендну плату у відповідності до умов договору та закону, Відповідачем-2 придбано спеціалізовану техніку для ведення фермерського господарства. Все вищевикладене свідчить про намір Відповідача-2 у створенні фермерського господарства. 
Фізична особа - підприємець, посилаючись на те, що станом на 09.12.2015 р. процес створення та реєстрації фермерського господарства Позивачем не був завершений,  вважає, що заявник мав повне право одержати відповідну земельну ділянку під створення фермерського господарства на умовах оренди, що фактично відповідає вимогам Закону України "Про фермерське господарство" та Земельного кодексу України. Таким чином, доводи Прокурора щодо неможливості безоплатного отримання земельної ділянки Відповідачем-2 не відповідають дійсності.
На думку Відповідача-2 в даній справі відсутнє порушення інтересів держави, тому Прокурор не мав права на подання господарського позову, а відповідно і апеляційної скарги в інтересах органу місцевого самоврядування. Так, предметом позовної заяви до суду першої інстанції є земельна ділянка комунальної власності. Державний інтерес в спірних правовідносинах взагалі відсутній. Жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачено право прокуратури звертатися з господарським позовом, а відповідно і апеляційною скаргою від імені органу місцевого самоврядування.
Разом з тим, за твердженням Відповідача-2 Прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Прокурор звернувся до господарського суду з позовом 21.02.2020 р. Предметом позову є наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області 8-1045/27- 15-СГ від 28.12.2015 р. «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» та договір оренди землі б/н від 29.12.2015 р. Тому, позовні вимоги по заявленим позовним вимогам сплили 28.12.2018 р., а Прокурор звернувся до господарського суду з пропуском строку позовної давності. В поданому позові не міститься обґрунтування поважності причин пропуску звернення Прокурора до суду. Посилаючись на закриття провадження по цивільній справі, прокурор не долучив тексту цивільного позову. Відтак, прокурор не може довести, що він звернувся до місцевого суду з цивільним позовом в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, неможливо стверджувати, що предмети і підстави позовів по цивільній та господарській справі є ідентичними.
          Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1  ст. 263 ГПК України  та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3  ст. 263 ГПК  не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Від Прокурора до суду надійшли письмові пояснення в яких він звертає увагу суду на те, що підставою його позову є порушення ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області норм матеріального права через повторне отримання Зозулем В.А. земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, а не внаслідок нестворення останнім фермерського господарства.
Прокурор у вказаних письмових поясненнях зазначає, що трирічний строк на звернення прокурора в інтересах держави в особі Широківської сільської ради за захистом свої порушених прав та інтересів до суду не пропущено. Так, ч 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Належними відповідачами у спірних правовідносинах є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області та ФОП Зозуль В.А., відтак пред`явлення прокурором позову лише до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України, та подальше закриття судом провадження у справі № 317/4076/18, свідчить про переривання перебігу позовної давності для звернення прокурора до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Отже, відповідно до приписів ч. 3 ст. 264 ЦК України для Прокурора строк позовної давності почався заново з 16.10.2019 р.
6.                    Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова I.Л., Чус О.В.
       Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.11.2020 р. відкрито апеляційне провадження  у справі та призначено апеляційну скаргу  до розгляду в судове засідання на 08.12.2020 р..
       Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 р. по справі оголошено перерву в судовому засіданні   до 14.01.2021 р.. 
       У судовому засіданні 14.01.2021 р., проведеному в режимі відеоконференції була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

       7. Встановлені судом обставини справи.
08.12.2015 р. громадянин Зозуль В.А. звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, а саме дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 22,0000 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області терміном на 49 років.
08.12.2015 р. заява зареєстрована ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 3-839/0/35.
08.12.2015 р. Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області прийнятий наказ № 8-734/27-15-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", а саме наданий дозвіл громадянину Зозулю Василю Анатолійовичу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області ( за межами населених пунктів ), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності. Орієнтовний розмір земельної ділянки 22,0000 га. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (01.02).
Також, 08.12.2015 р. Відповідачем-2 на адресу Головного управління Держгеокадастру Запорізької області подане письмове обґрунтування з питання досвіду роботи у сфері фермерського господарства, плани щодо подальшого використання земельної ділянки, та зобов`язання використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням.
28.12.2015 р. Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області прийнятий наказ № 8-1045/27-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду", яким затверджений розроблений фізичною особою - підприємцем Боклаг Валентином Вікторовичем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Зозуль Василю Анатолійовичу для ведення фермерського господарства на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту. Передати в оренду громадянину Зозулю Василю Анатолійовичу земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 22, 0000 га (кадастровий номер 2322184600:04:002:0815) строком на 49 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, за межами населеного пункту. Встановити річну орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 4 (чотири) відсотки від нормативної грошової оцінки. Громадянину Зозулю Василю Анатолійовичу укласти договір оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 22, 0000 га (рілля).
29.12.2015 р. між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області            ( Орендодавець ) та громадянином Зозуль Василем Анатолійович ( Орендар ) укладений Договір оренди землі, відповідно до предмету якого в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення ( сільськогосподарські угіддя - рілля ) загальною площею 22,000 га ( кадастровий номер ділянки 2322184600:04:002:0815 ). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 620  427, 83 грн. 
Сторони погодили, що договір оренди землі укладається строком на 49 років, для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення (п "а" ст. 19 Земельного кодексу України).
Договір оренди землі від 29.12.2015 р. підписаний уповноваженими представниками Орендаря і Орендодавця, та скріплений печаткою управління.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником земельної ділянки кадастровий номер 2322184600:04:002:0815, площа 22 га є Територіальна громада сіл і селищ в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області ( код ЄДРПОУ 26013402 ), на підставі акту приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 22.12.2018 р., видавник: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області / Широківська сільська об`єднана територіальна громада Запорізького району Запорізької області, наказ про передачу у власність земельних ділянок державної власності у комунальну власність, серія та номер: 8-2315/15-18-СГ, виданий 22.12.2018 р., видавник: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46784076 від 10.05.2019 р.

       8. Оцінка аргументів учасників справи і  висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне.
          Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей ( ст. 22 Земельного кодексу України ).
          Ст. 31 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
          Відповідно до частини першої ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
         За змістом ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
         Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
         Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
         Згідно з частиною другою статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
        Відповідно до частин другої, третьої ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
        У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
        Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
        Отже, ст. 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу.
        Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України "Про фермерське господарство" ( далі - Закон № 973-IV ) та іншими нормативно-правовими актами України ( ст. 2 цього Закону ).
        Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
        Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV).
        Згідно з частиною першою ст. 7 Закону № 973-IV для отримання ( придбання ) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
        У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.
        Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом ( частини друга, четверта ст. 7 Закону № 973-IV).
        Таким чином, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.
      Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства ( ст. 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України ( преамбула Закону № 973-IV ).
      Отже, при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст. 7 Закону № 973-IV як спеціального по відношенню до ст. 123 Земельного кодексу України.
       Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування ( а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд ) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.
       За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.
        Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду  від 27.08.2020 р. у справі № 922/1948/19, від 30.06.2020 р. у справі № 665/2508/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 525/1225/15-ц.
        З метою документального обґрунтування поданого позову, Прокурором подані до суду першої інстанції такі докази: довідка № 06-11-16/7431 від 20.11.2018 р., що за Зозуль Василем Анатолійовичем ( ін. код НОМЕР_1 ) зареєстрована сільськогосподарська техніка: водороздавач ВР-3 рік випуску - 1999, свідоцтво НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , дата реєстрації - 22.04.2016; - навантажувач ПЄА-1, 0 1990 року випуску, свідоцтво НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , дата реєстрації - 12.05.2017 р.; довідка Вільнянського управління Головного управління ДФС у Запорізькій області, за якою, земельні ділянки з кадастровими номерами: 2322184600:03:001:2035, 2322184600:03:001:2025, 2322184600:04:002:0815 згідно договорів оренди використовує та сплачує громадянин Зозуль Василь Анатолійович ( пн НОМЕР_1 ); копія наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 09.12.2015 р.  № 8-857/27-15-СГ "Про передачу в оренду земельної ділянки", про передачу в оренду громадянину Зозулю Василю (кадастровий номер 2322184600:03:001:2025) для ведення фермерського господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області строком на 49 років; договір оренди землі від 10.12.2015 р., за умовами якого в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення ( сільськогосподарські угіддя - рілля ) загальною площею 33, 0900 га ( кадастровий номер 2322184600:03:001:2025 ), строком на 49 років для ведення фермерського господарства, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить - 933   179, 86 грн.; наказ Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області виданий від  09.12.2015 р.   № 8-856/27-15-СГ "Про передачу в оренду земельної ділянки", щодо передачі в оренду громадянину Зозулю Василю Анатолійовичу земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 19,7600 га ( кадастровий номер 2322184600:03:001:2035 ), для ведення фермерського господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області строком на 49 років; договір оренди землі                  від 10.12.2015 р., укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області ( Орендодавець ) та громадянином Зозуль Василем Анатолійовичем ( Орендар ), про надання в строкове платне користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства загальною площею 19,7600 га ( кадастровий номер ділянки 2322184600:03:001:2035 ); рішення двадцять сьомої позачергової сесії сьомого скликання Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 17 від 11.02.2019 р. "Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність Широківської сільської ради (об`єднаної територіальної громади ) Запорізького району Запорізької області; акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність; додаток до акту від 22.12.2018 р.; наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-2315/15-18-СГ від 22.12.2018 р. "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", про передачу Широківській сільській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2 037,0838 га.
За матеріалами даної справи 08.12.2015 р. Зозуль В.А. звернувся до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо передачі йому в оренду земельної ділянки площею 22 га для ведення фермерського господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області терміном на 49 років. До клопотання ним надано обґрунтування, яке звелось до наявності досвіду роботи у сфері фермерського господарства більше 10 років, планів щодо подальшого використання земельної ділянки шляхом вирощування сільськогосподарських культур та зобов`язання її використання за цільовим призначенням. Також до клопотання Зозулем В.А. надано копії паспорта та трудової книжки щодо перебування його з 2000 по 2015 роки на посадах директорів ТОВ «Лукашеве» і ТОВ «Бі-Прайм-3», які здійснюють виробництво сількогосподарської продукції, а також схему бажаного місця розташування земельної ділянки.
Водночас державну реєстрацію Зозуля В.А. як фізичної особи - підприємця проведено 25.05.2016 р., тобто через півтора року після отримання спірної земельної ділянки.
Також, до отримання в користування земельної ділянки з кадастровим номером 2322184600:04:002:0815 площею 22 га, наказами Відповідача - 1 від 09.12.2015 р. № № 8-856/27-15-СГ та 8-857/27-15-СГ Зозулю В.А. передано в оренду для ведення фермерського господарства дві земельні ділянки з кадастровим номером 2322184600:03:001:2035 площею 19,7 га та з кадастровим номером 2322184600:03:001:20325 площею 33,09 га, розташовані на території Лукашівської сільської ради Запорізького району.
Таким чином, Зозулем В.А. у грудні 2015 року отримано в оренду 3 земельні ділянки державної власності загальною площею понад 75 га.
            Разом з тим, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону № 973-IV, статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України  право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.  Додатково земельні ділянки  громадянин або фермерське господарство  можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 525/1225/15-ц та у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 314/3881/15-ц, від 25.09.2019 р. у справі № 397/30/17, від 29.01.2020 р. у справі № 927/83/19, від 25.03.2020 р. у справі № 357/2418/15-ц. та від 27.08.2020 р. у справі № 922/1948/19.
     При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що Зозуль В.А. не мав правомірних (справедливих) сподівань на отримання землі в оренду поза конкурсом, адже йому вже надавались в оренду ( поза конкурсом ) земельні ділянки саме для ведення фермерського господарства.
     Враховуючи наведені обставини, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка передана Зозулю В.А. із порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", що є підставою для визнання оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 8-1045/27-15-СГ від 18.12.2015 р. "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" та, відповідно, визнання недійсним договору оренди землі б/н від 29.12.2015 р., укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та Зозуль Василем Анатолійовичем , та зобов`язання повернути спірну земельну ділянку на користь територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. 
   При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що заявником в позовній заяві невірно визначений Позивач          (Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області ) з огляду на наступне.
       Відповідно до положень Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Лукашівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, на території якої розташована спірна земельна ділянка, та ще п`ять сільських рад Запорізького району об`єдналися в Широківську об`єднану територіальну громаду Запорізького району Запорізької області.
      Так, рішенням Широківської сільської ради від 29.05.2017 р. № 1 «Про підсумки виборів, визнання повноважень та реєстрацію депутатів Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області» визнано повноваження депутатів Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, обраних на перших виборах депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 30.04.2017 р.
За матеріалами справи на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 р. та наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-2315/15-18-СГ від тієї ж дати земельну ділянку з кадастровим номером з кадастровим номером 2322184600:04:002:0815 площею 22 га передано в комунальну власність Широківської сільської об`єднаної територіальної громади в масиві земель загальною площею 2037,0838 га. За рішенням Широківської сільської ради від 11.02.2019 р. на підставі вказаних документів прийнято у комунальну власність Широківської сільської ради ( об`єднаної територіальної громади ) вказані земельні ділянки та за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.05.2019 р. проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою сіл і селищ в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області з кодом ЄДРПОУ 26013402.
У зв`язку з викладеним Широківська сільська рада представляє інтереси ОТГ, є юридичною особою та відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 122 Земельного кодексу України здійснює на теперішній час повноваження власника земельної ділянки з кадастровим номером 2322184600:04:002:0815.
Обґрунтовуючи недійсність спірного наказу Відповідача - 1 та договору оренди землі, укладеного між Зозулем В.А. та Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, Прокурор просив повернути земельну ділянку саме власнику, а тому з урахуванням вимог ст. 45 ГПК України належним Позивачем у вказаному спорі є Широківська сільської рада Запорізького району Запорізької області.
При цьому, апеляційний суд враховує, що Прокурор належним чином обгрунтував в позовній заяві необідність звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Позивачав та визначив Відповідачем-1 за позовом Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, оскільки просить скасувати накази Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, яким і допущено порущення вимог законодавства при винесенні спірних наказів, тобто у даному випадку Прокурор захищає інтереси держави, що узгоджується з приписами ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», враховуючи що орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Відповідачем у справі та заперечує проти позовних вимог Прокурора, що також підтверджує обгрунтованість звернення прокурора з позовом до господарського суду за захистом інтересів держави.
До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
          Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
       При цьому колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ в питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії")
       Одночасно, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).
        Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
        Як уже зазначалося, відповідно до положень земельного законодавства (Земельного кодексу України, Закону України "Про фермерське господарство"), які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства громадянин міг використати один раз. Додатково земельні ділянки громадяни або фермерські господарства могли отримувати лише на конкурентних засадах шляхом участі у торгах.
        При цьому офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів є публічними та загальнодоступними у зв`язку з чим набувач землі не мав перешкод у доступі до законодавства, міг і повинен був знати про те, що громадянин може набути земельну ділянку державної форми власності для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів лише один раз, а тому вона вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки зазначеної особи під час набуття права користування спірними земельними ділянками під обґрунтований сумнів.
       Таким чином, набувач спірних земельних ділянок не міг законно набути право користування ними. Натомість він набув зазначене право в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного, однак юридичне оформлення права користування землею стало можливим у результаті прийняття органом державної влади низки рішень, які не є такими.
          З огляду на викладене заперечення Відповідача-2 про те, що позбавлення набувача спірної земельної ділянки його майнових прав є непропорційним втручанням у вказані права, оскільки він не знав і не міг знати про відчуження спірного майна поза межами повноважень державного органу, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.
           Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції Позивачем та Відповідачем-2 було заявлено про застосування строку позовної давності.
          Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
         Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
        Ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.
       При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.
       Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі №372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 та від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц.
       У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
      Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
        Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів
      Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі № 362/44/17.
         Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.
       Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 р. у справі № 910/3723/14 та Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 914/1708/17, від 22.05.2018 р. у справі № 922/1084/17 та від 19.11.2019 р. у справі № 910/16827/17.
         При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.
         Прокурор звернувся до господарського суду з позовом по цій справі - 21.02.2020 р.
       З огляду на те, що Держава в особі відповідного органу, дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваного наказу ( 18.12.2015 р. ), суд апеляційної інстанції відхиляє твердження Прокурора, що трирічний строк на звернення Прокурора в інтересах держави в особі Широківської сільської ради за захистом свої порушених прав та інтересів до суду не пропущено.
         З матеріалів справи вбачається, що виконувач обов`язків керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 - 07.12.2018 р. звертався до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, Зозуля В.А. про визнання незаконними та скасування наказів від 08.12.2015 р. № 8-734/27-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та від 28.12.2015 р. № 8-1045/27-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», визнання недійсним договору оренди землі від б/н від 29.12.2015 р., зобов`язання Зозуля В.А. повернути земельну ділянку площею 22 га з кадастровим номером 2322184600:04:002:0815 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.
        Ухвалою Запорізького районного суду від 28.09.2019 р. у справі, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16.10.2019 р., провадження у справі № 317/4076/18 за позовом прокурора було закрито, оскільки остання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
     Ст. 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
        Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.
       Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.
      Виходячи з аналізу наведених норм права, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.
       Отже, подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позовної заяви), не перериває перебігу позовної давності. Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.08.2020 р.  у справі № 922/1948/19.  
       За змістом ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.
       Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
      До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
     При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на Позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.
     Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України" зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.
     Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статті 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
     У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
     Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).
     Ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
    Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
      Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 р. у справі № 902/326/16, від 24.09.2019 р. у справі № 922/1151/18 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 р. у справі № 922/1467/19.
     Таким чином, у випадку, якщо прокурором пред`явлено позов в інтересах держави у зв`язку із вчиненням порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, момент початку перебігу строку позовної давності повинен відліковуватися з моменту коли про порушення прав або про особу, яка їх порушила дізнався або мав можливість дізнатися відповідний орган державної влади.
     Разом з тим, прокурор має право, враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі вчинення порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, просити суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними.
     Водночас, як убачається з матеріалів справи клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності Прокурор до суду не подав.
      Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       За наведених мотивів судова колегія апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову Прокурора з мотивів спливу строку позовної давності.
      Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
      При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
      Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
       Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, що суд першої інстанції, відмовивши Прокурору в позові, поклав в обгрунтування інші висновки, ніж суд апеляційної інстанції. 

        9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 та  ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що мотивувальну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області слід змінити, виклавши її в редакції даної постанови, та відмовити Прокурору у позові саме через сплив строку позовної давності. В іншій частині рішення господарського суду необхідно залишити без змін.

        10. Судові витрати.
       У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
  На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення. 

Рішення  Господарського суду  Запорізької області від 15.09.2020 р. у справі № 908/423/20 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції. 

В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 15.09.2020 р. у справі № 908/423/20 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

          Повний текст постанови складено 20.01.2021 р.

Головуючий суддя          І.М. Кощеєв

Суддя          I. Л. Кузнецова

Суддя                                                                                             О.В. Чус