Справа №590/39/21 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - 	
Номер провадження 23-з/816/11/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  172-6 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши подання голови Ямпільського районного суду Сумської області БОНДАРЧУК Я. П. від 05.02.2021 про направлення справи до іншого суду за підсудністю, 
У С Т А Н О В И В:
15.02.2021 до Сумського апеляційного суду надійшло подання голови Ямпільського районного суду Сумської області Бондарчук Я. П. від 05.02.2021 про направлення справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відносно присяжної Ямпільського районного суду Сумської області ОСОБА_1 до іншого суду за підсудністю, яке обґрунтоване тим, що у цій справі задоволені самовідводи суддів Бондарчук Я. П., Сатарової О. В. та Деркач І. М., а через відсутність інших суддів неможливо утворити склад суду для розгляду справи.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи подання, апеляційний суд вважає, що подання голови суду підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Так, рішенням Ямпільської районної ради від 24.03.2017 затверджений список присяжних Ямпільського районного суду Сумської області, до якого включена ОСОБА_1 .
Факт виконання ОСОБА_1   обов`язків присяжного в місцевому суді може викликати у стороннього спостерігача певні сумніви в неупередженості чи необ`єктивності суддів районного суду та унеможливити забезпечення довіри, яку суди у демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість, незважаючи на те, що особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення ЄСПЛ від 10.03.2010 (остаточне) у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (Mironenko and Martenko v. Ukraine), заява № 4785/02), оскільки судова влада відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом, і її реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (ч. 4 ст. 124 і ч. 1 ст. 127 Конституції України, ст. 1 і ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). 
Відповідно ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. При цьому чинні процесуальні норми КУпАП безпосередньо не містять положень щодо підстав і порядку зміни територіальної підсудності справ про вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, ніж встановлених у ч. 3 ст. 257 КУпАП.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримання принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik  v.  Ukraine), заява № 48068/06), а КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).
З огляду на викладене, виходячи із системного аналізу процесуальних норм законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, на вирішення порушеного питання поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при визначенні підсудності протоколу про адміністративне правопорушення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом учасників провадження у справі про адміністративні правопорушення (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.
Нормами, про які йдеться мова у КПК є: ст. 7, 21, які визначають, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону; ст. 34, згідно якої провадження передається на розгляд іншого суду, якщо обвинувачений працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження, а питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується судом апеляційної інстанції.
Що стосується підстав, викладених у поданні голови суду, то їх необхідно оцінювати з огляду на загальні засади судочинства, які містяться у ст. 129 Конституції України, ст. 1-2, 5, 7-9, 16 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та положення ст. 75 КПК, згідно яких суддя не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого ч. 3 ст. 35 КПК порядку визначення судді для розгляду справи.
За наявності підстав, передбачених ст. 75-79 КПК, суддя зобов`язаний заявити самовідвід (ст. 80 КПК). При цьому головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, запобігання упередженості судді під час розгляду справи, а метою самовідводу – запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.
Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені у рішеннях ЄСПЛ (справа «Мироненко та Мартиненко проти України», п. 66, 69, 70), згідно яких «наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції за допомогою об`єктивного та суб`єктивного критеріїв. У кожній окремій справі необхідно визначити, чи мають стосунки, які розглядаються, такі природу і ступінь, що свідчать про те, що суддя не є безстороннім. Застосовуючи об`єктивний критерій, необхідно з`ясувати, чи існують певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в безсторонності судді». «Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. При вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (п. 49, 52 рішення у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006).
Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. Відчуття упередженості – це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях. Зловживання правом на самовідвід не допускається. У цьому контексті зловживання правом на самовідвід означає недобросовісне використання суддею незначного приводу для того, щоб уникнути розгляду справи. Заявлення суддею самовідводу є допустимим лише у разі неможливості ухвалення суддею об`єктивного рішення у справі (п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23; ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013 та коментар до Кодексу суддівської етики, затверджений рішенням Ради суддів України від 04.02.2016 № 1).
Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне направити справу відносно ОСОБА_1 на розгляд іншого місцевого суду у межах територіальної юрисдикції апеляційного суду, однак тільки з підстав виконання ОСОБА_1   обов`язків присяжного, що вже само по собі є визначеною законом підставою для зміни підсудності і для передачі справи з одного місцевого суду до іншого (ст. 34 КПК), а зазначені у поданні голови суду обставини не є вирішальними для такої зміни підсудності, у зв`язку з чим це подання підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. 276 КУпАП, –
П О С Т А Н О В И В:
Подання голови Ямпільського районного суду Сумської області БОНДАРЧУК Я. П. від 05.02.2021 задовольнити частково.
Справу про адміністративне правопорушення № 590/39/21 відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП направити на розгляд до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 
Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.