ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4853/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року, постановлену в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради  про зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив зобов`язати Виконавчого комітету Миколаївської міської ради  надати позивачу письмову відмову у задоволенні його запиту на інформацію від 23.10.2020 із зазначенням мотивованої підстави відмови у повідомленні  позивачу, ким і коли затверджений зразок “Посвідчення реабілітованого” сіро-блакитного кольору.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на звернення до відповідача із запитом на інформацію від 23.10.2020, в якому просив повідомити, ким і коли затверджений зразок “Посвідчення реабілітованого” сіро-блакитного кольору. Позивач зазначає, що відповідач не задовольнив його запит на інформацію, не повідомив йому запитувану інформацію.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для її розгляду. Доводами апеляційної скарги  зазначено, що відповідно до ст. 317 КАС України невідповідність висновку суду викладеним у рішенні суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду апеляційним судом. Апелянт вказує, що не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що відповідач надав йому інформацію про реквізити нормативно-правового акту, яким затверджено зразок, виданого апелянту «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору. Також апелянт вказує, що відповідач не повідомив йому реквізити нормативно-правового акту, яким затверджено зразок «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору. Постановою Кабінету Міністрів України № 48 від 24.06.1991 р. затверджено зразок «Посвідчення реабілітованого» вишневого кольору. Вишневий і сіро-блакитний, вказує апелянт, це різні кольори. Ким і коли затверджений зразок «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору відповідач апелянта не повідомив і ніколи не повідомляв. 
          Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч.2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в  пунктах 3,  6,  7,  11,  14,  26  частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що копія доданого до позову листа відповідача свідчить про те, що відповідач надав позивачу інформацію про реквізити нормативно-правового акта (номер, дата прийняття, видавник), яким затверджений зразок виданого йому “Посвідчення реабілітованого”. 
Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач допустив зловживання процесуальними правами шляхом подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер, за відсутності предмету спору, та належним заходом, що належить застосувати до позивача, є повернення позовної заяви.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої  статті 124 Конституції України  юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1, п.2, п. 7 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до ч.2, ч.3, ч.4, ч. 5 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
2) дату відмови;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;
4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
5) як розподілити між сторонами судові витрати;
6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення;
7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Як вбачається з матеріалів справи 23.10.2020 р. ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Миколаївської міської ради із запитом на інформацію, в якому просив повідомити ким і коли затверджений зразок «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору, яке видано йому. Якщо виконавчому комітету Миколаївської міської ради це невідомо, просив зазначити це у відповіді на запит.
У відповіді на запит від 29.10.2020 р. виконавчий комітет Миколаївської міської ради зазначив, що у 2013 році комісією з питань поновлення прав реабілітованих Миколаївської міської ради отримано бланки посвідчень реабілітованих від аналогічної комісії Миколаївської обласної ради.
Зразок посвідчення про пільги реабілітованих, затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР № 48 від 24.06.1991 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 5.10.1992 р. № 564).
Одне з таких посвідчень видане ОСОБА_3 06.05.2014 року та зазначено, що на підставі отриманого посвідчення ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
          Виготовлення посвідчень до повноважень міської комісії з поновлення прав реабілітованих не належить.
Як вбачається з апеляційної скарги, апелянт вказує, що відповідач не повідомив йому реквізити нормативно-правового акту, яким затверджено зразок «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору. Постановою Кабінету Міністрів України № 48 від 24.06.1991 р. затверджено зразок «Посвідчення реабілітованого» вишневого кольору. Ким і коли затверджений зразок «Посвідчення реабілітованого» сіро-блакитного кольору відповідач апелянта не повідомив і ніколи не повідомляв. 
Колегія суддів зазначає, що саме ці питання мали бути з`ясовані та вирішені в суді першої інстанції.
Однак, в своїй ухвалі суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 244 КАС України, зазанчив, що у цій справі, за умови звернення позивача до відповідача за наданням інформації та подальшого її отримання очевидною є відсутність предмету спору та безпідставність поданого позову. 
Заявлена в позові позовна вимога про зобов`язання надати відмову у задоволенні запиту на інформацію не свідчить про намір позивача відновити свої права та не спрямована на їх реальний захист, отже, позов має штучний характер.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії позивача суперечать завданню адміністративного судочинства і відповідають ознакам зловживання процесуальними правами.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що такі висновки суду першої інстанції є передчасними та не відповідають обставинам справи, оскільки в листі виконавчого комітету Миколаївської міської ради надана загальна відповідь, однак, ОСОБА_2 ставив конкретне питання, ким затверджено зразок посвідчення реабілітованого сіро-блакитного кольору.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що, повертаючи позовну заяву, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та зміст позовних вимог, без належного обґрунтування зроблено висновок про зловживання  процесуальними правами позивачем, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №  48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати  як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести  до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права  на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив право позивача на доступ до суду і повернув позовну заяву, зробивши свої висновки без з`ясування всіх обставин у справі.
          Відповідно до ч. 1  ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до вимог  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі  Мельник проти України  (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі  Мушта проти України, заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід розцінюється як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 3  ст. 312 КАС України  у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1  ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи та порушено норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого прийняття судового рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись  ст. ст. 294, 308, 311, 320, 321, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                    О.А. Шевчук
Суддя:                                                                                                                       О.В. Єщенко
          Суддя:                                                                                                                       А.Г. Федусик