Постанова
Іменем України
05 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 2-4151/06
провадження № 61-17483св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
особа, яка подавала апеляційну скаргу,-  ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Макаренко Марина Ігорівна, на постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П., від 27 жовтня 2020 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , у якому просила суд встановити факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як братом та сестрою; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належало по 1/2 частині житлового будинку 
АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_4 був власником земельної ділянки площею 2, 24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її мати та сестра спадкодавця - ОСОБА_2 відмовляється від спадщини на користь позивача.
Стверджувала, що вона з матір`ю прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, поховали ОСОБА_4 , однак, у зв`язку з відсутністю свідоцтва про народження та свідоцтва про право власності на спадковий будинок, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Інформація про рух справи в судах 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення та визнано, що ОСОБА_4 є братом ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності 
на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,24 га на території Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано комунальне підприємство «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності 
на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач 
не заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 , вимоги якої визнані судом доведеними.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року закрито.
Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним рішенням питання про права ОСОБА_3 не вирішувалось, оскільки вона не є прямим спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , рішення суду, яке б підтверджувало, що заявник, будучи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відсутнє.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів вказала на те, що закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , суд не перевірив, чи є вона спадкоємцем ОСОБА_4 , не витребував матеріали спадкової справи та дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням питання про права 
ОСОБА_3 не вирішувалось.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки місцевого суду не відповідають вимогам закону, оскільки особливості розгляду даної категорії справ передбачають обов`язкове вирішення питань, які були передбачені частиною шостою статті 130 ЦПК України (в редакції на момент вирішення справи судом першої інстанції), що полягають у з`ясуванні кола спадкоємців, їх черговості при спадкуванні за законом, даних про здійснення ними права на спадкування та обставин, які перешкодили їм реалізувати це право і оформити право на спадщину у нотаріуса. Судом першої інстанції не визначено кола осіб, чиї права, обов`язки та інтереси зачіпає вирішення позову ОСОБА_1 у цій справі, а позивачем не надано, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили, що саме ОСОБА_2 порушує права позивача. При цьому, ОСОБА_3 , як співвласник спірного житлового будинку і особа, що звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , орган місцевого самоврядування, який у разі відсутності спадкоємців за законом та за заповітом, має право на визнання спадщини відумерлою, районним судом до участі у справі помилково залучені не були. Також, в оскарженому рішенні, суд зобов`язав КП «Харківське районне БТІ» до вчинення реєстраційних дій, не залучивши вказане його до участі у справі.
Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів виходила з того, що розгляд справи апеляційним судом здійснено за відсутності ОСОБА_1 належним чином не повідомленої про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення в силу вимог пункту 5 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Постановою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року закрито.
Постанова суду апеляційної інстанції від 10 вересня 2019 року мотивована тим, що оскільки оскаржуваним рішенням питання про права ОСОБА_3 не вирішувались, апеляційне провадження за її апеляційною скаргою підлягає закриттю.
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, постанову Харківського апеляційного суду 
від 10 вересня 2019 року скасовано, а справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.
При цьому колегія суддів виходила із того, що закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо впливу оскарженого рішення місцевого суду на права заявника, не взяв до уваги, що ОСОБА_3 , яка не брала участь у справі під час її розгляду судом першої інстанції, була співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , а також в передбачений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Посилаючись на постанову державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Омельницької Н. В. від 20 жовтня 2016 року, суд не перевірив з яких підстав було відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 та не врахував, що така відмова не може беззаперечно свідчити про те, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 . Крім того судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що ухвала Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року, якою було закрито апеляційне провадження з посиланням на те, що суд першої інстанції не вирішував питання про права ОСОБА_3 , була скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що до нотаріальної контори Кірсанова П. М., після смерті ОСОБА_4 , не зверталась, на момент смерті спадкодавця разом із ним не мешкала. Натомість судом першої інстанції до участі у справі не були залучені, ані ОСОБА_3 , як співвласник спірного житлового будинку, та особа, що звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ані орган місцевого самоврядування, який у разі відсутності спадкоємців за законом та за заповітом, має право на визнання спадщини відумерлою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Макаренко М. І., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до Харківського апеляційного суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
23 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку представник 
 ОСОБА_1 - адвокат Макаренко М. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали цивільної справи № 2-4151/06 із районного суду.
У січні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції, який в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, від 18 квітня 2019 року у справі № 705/7545/14-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 400/100/18.
Наголошує на тому, що ОСОБА_6 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та не надала належних доказів проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до моменту відкриття спадщини. Також в матеріалах справи є заповіт ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , який було скасовано заповідачем та який остання намагалася видати за дійсний. 
Оскільки ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини та ОСОБА_3 до суду з заявою про визначення їй додаткового строку на прийняття спадщини не зверталась, а отже не набула прав щодо спадкового майна після смерті спадкодавця, та не може вважатися особою, права чи законні інтереси якої вирішено рішенням, ухваленим у цій справі.
Заявник вважає помилковим висновок апеляційного суду про необхідність залучення до участі у справі органу місцевого самоврядування, з огляду на те, що відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у цього органу права щодо спадкового майна виникають лише після визнання спадщини відумерлою внаслідок відсутності спадкоємців за заповітом і законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, та лише після спливу одного року з часу відкриття спадщини. 
Доводи особи, що подала відзив на касаційну скаргу
У поданому в січні 2021 року відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 з підстав її необґрунтованості та невідповідності наведених у скарзі фактів обставинам справи. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Харківської районної ради 20 лютого 
1991 року, було зареєстровано за ОСОБА_4 , який із 25 вересня 
1954 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 
ОСОБА_3 є племінницею ОСОБА_7 
03 серпня 2006 року ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Постановою державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Омельницької Н. В. від 20 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право 
на спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 у встановленому законом поряду до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не зверталась та на час відкриття спадщини не проживала разом із спадкодавцем.
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 .
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір щодо спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 .
Позиція Верховного Суду
Згідно положень пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 посилалася на те, що спадкоємцями ОСОБА_4 за законом є вона (племінниця спадкодавця) та її мати ОСОБА_2 (сестра спадкодавця), які прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, при цьому, ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини після смерті брата на її користь. 
Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 стверджувала, що вона є племінницею покійної дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , постійно проживала із ОСОБА_4 однією сім`єю та звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. При цьому, ОСОБА_3 заперечувала право ОСОБА_1 на спадкування після смерті  ОСОБА_4 .
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).
Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до вимог статей 1258, 1262, 1263 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. 
У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин між та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , апеляційний суд правильно виходив із того, що спір щодо спадкового майна фактично існує саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за заявою якої про прийняття спадщини заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4 та, яка заперечує (не визнає) наявність у 
ОСОБА_1 права на спадкування.
При цьому, апеляційний суд вказав на відсутність доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 його сестрою ОСОБА_2 , яку ОСОБА_1 визначила, як особу, що повинна відповідати за позовом.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа № 635/898/19 (провадження № 2/635/1117/2020) за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій вона просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку на території Лизогубівської сільської ради з кадастровим номером 6325181500:01:027:0117, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Таким чином фактично на спадщину після смерті ОСОБА_4 претендують ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , кожна з яких заперечує право іншої на спадкування.
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що рішення Харківського районного суду Харківської області 
від 06 листопада 2006 року прийнято за неналежного суб`єктного складу учасників справи та щодо прав, свобод, інтересів осіб, що не були залучені до участі у справі.
Доводи касаційної скарги щодо пропуску  ОСОБА_3 строку на прийняття спадщини та відсутність відомостей про вжиття нею відповідних заходів щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини зводяться до помилкового тлумачення заявником норм матеріального права.
Постановою нотаріуса від 26 жовтня 2016 року було відмовлено 
 ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не через пропуск строку для прийняття спадщини, а у зв`язку із відсутністю доказів, що підтверджують родинний зв`язок між нею та спадкодавцем.
За таких обставин наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду, а переважно зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права та необхідності переоцінки доказів у справі.
При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права з метою вирішення спору щодо прав на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 звернутись до суду із відповідним позовом до належного відповідача (відповідачів).
Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 17 лютого 2020 року в справі 
№ 668/17285/13-ц, від 18 квітня 2019 року в справі № 705/7545/14-ц та 
від 04 квітня 2019 року в справі № 400/100/18.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята із неправильним застосуванням норм матеріального права та без додержанням норм процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Макаренко Марина Ігорівна, залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | В. В. Шипович   Є. В. Синельников    С. Ф. Хопта