Постанова 
Іменем  України
 
10 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 274/5623/16-ц
 
провадження № 61-14326св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , заступник начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Велидчук Олександр Іванович, 
треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», як правонаступник публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року у складі судді Вдовиченко Т. М. та постанову Житомирського апеляційного суду                         від 10 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С.,                       Шевчук А. М., Талько О. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                           до ОСОБА_2 , заступника начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)                (далі - Бердичівський МВ ДВС Центрально - Західного МУ МЮ                                        (м. Хмельницький)) Велидчука О. І., треті особи: ОСОБА_3 , товариство                 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі -                      ТОВ «ФК «Форінт»), про визнання права власності на 1/4 частину магазину та зняття арешту з майна. 
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 30 липня 1988 року перебуває                      з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання 03 лютого 2009 року вони за спільні кошти придбали 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що відповідач і його брат - ОСОБА_4 , заснували товариство з обмеженою відповідальністю «РТВ-сервіс» (далі - ТОВ «РТВ-сервіс»)                      та займалися підприємницькою діяльністю, вид діяльності - роздрібна торгівля. У зв`язку з нестабільністю економіки України товарообіг знизився, купівельна спроможність населення впала і, як наслідок, її чоловік потай  від неї почав брати позики, щоб погашати та виплачувати грошові кошти             за кредитами ТОВ «РТВ-сервіс», що призвело до накопичення боргу. 
Згоду на отримання позики у значних розмірах від фізичних осіб вона чоловіку,  ОСОБА_2 , не давала. Позичені грошові кошти відповідач використовував на власний розсуд, а не на сімейні потреби. 
У листопаді 2016 року вона випадково побачила лист Бердичівського                   МВ ДВС Центрально - Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) про те, що                          по зведеному виконавчому провадженню № 42090487 проведено оцінку майна ОСОБА_2 і вартість 1/2 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » складає                               5 169 400,00 грн. Відповідач пояснив, що за його боргами на 1/2 частину магазину накладено арешт і він продається з прилюдних торгів. 
Позивач вважала, що вона не повинна відповідати належним їй майном                     за боргами чоловіка, які він утворив потай від неї та всупереч її інтересам і інетерсів сім`ї. ОСОБА_2 не заперечує, що вона має право на 1/4 частку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », але на будівлю магазину накладено арешт і добровільно поділити частку магазину вони не мають можливості. 
 
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вартістю 2 584 730,00 грн,                   що розташований по АДРЕСА_1 та зняти арешт з належної їй на праві власності 1/4 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
 
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                 від 06 грудня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Зупинено продаж арештованого майна, а саме: 1/2 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , що здійснюється Бердичівським МВ ДВС Головного територіального управління юстиції                          у Житомирській області в межах виконавчого провадження № 42090487.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                  від 04 березня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 не надала доказів і не обґрунтувала, у чому полягає порушення її прав та чому необхідно визнати спірне нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дії, які спонукали позивача ініціювати подання цього позову, були зумовлені виконанням судових рішень, що набрали законної сили, й є обов`язковими до виконання. Арешт виявленого майна                     ОСОБА_2 та процес його подальшої реалізації проводився                                           у визначеному Законом України «Про виконавче провадження» порядку. 
ОСОБА_1 зазначала, що знала про борги свого чоловіка, тому усвідомлювала відповідальність за них у разі їх непогашення. 
Також ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 створили штучний позов з метою умисного невиконання судового рішення про стягнення боргу та уникнення його сплати. 
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, очевидно діють недобросовісно та зловживають правами відносно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Недобросовісність та зловживання правом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 полягає                                 у використанні всіх можливих процесуальних можливостей затягування виконання судових рішень, що перебувають на примусовому виконанні                     у зведеному виконавчому провадженні № 42090487. 
Суд послався на відповідну практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                  від 04 березня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частину майна, на виконанні у Бердичівському МВ ДВС Центрально - Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) перебуває зведене виконавче провадження від 14 лютого 2014 року № 42090467  про стягнення з ОСОБА_2 на користь третіх осіб заборгованості на загальну суму                          4 049 369,34 грн. Постановою державного виконавця на все майно                   ОСОБА_2 , у тому числі на спірну частину магазину, накладено арешт. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і між сторонами дійсно існує спір. Взявши до уваги дії учасників справи, направлені на відчуження спірного майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки поділ майна подружжя в обраний подружжям спосіб порушує майнові права та інтереси третіх осіб, як стягувачів і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають своїми правами.
При цьому суд послався на усталену судову практику Верховного Суду.
Суд також зазначив, що позивачка також не надала доказів того, що спірне майно набуте за спільні кошти і є спільним мацном подружжя. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення її позову. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що: суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази,                           що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді  Касаційного цивільного суду                        від 16 жовтня 2020 року клопотання Середюк Г. Г. про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 10 серпня              2020 року.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишено без руху та надано строк для виконання вимог цієї ухвали.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                              № 274/5623/16-ц з Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року справу за позовом                   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , заступника начальника Бердичівського МВ ДВС Центрально - Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) Велидчука О. І., треті особи: ОСОБА_3 , ТОВ «ФК «Форінт», про визнання права власності             на 1/4 частину магазину  та зняття арешту з майна призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що вона не має відповідати своїм майном за борги чоловіка, про які вона не знала. Грошові кошти, які він позичав у ОСОБА_3 для повернення боргів ТОВ «РТВ-сервіс», не були спрямовані на потреби сім`ї, але суди першої та апеляційної інстанцій на це уваги не звернули, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення її майнових прав.
Лише при доведенні, що борги виникли з її відома та за її згодою і були використані подружжям спільно в інтересах сім`ї, суд міг би робити висновки про її ухиляння від сплати боргів та невиконання судових рішень. 
Відносно неї не існує рішення суду про стягнення боргу солідарно                                 з чоловіком ні на користь  ОСОБА_3 , ні на користь ТОВ «ФК «Форінт».
Суди в основу своїх рішень безпідставно поклали на неї обов`язок задоволення потреб ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Форінт» за рахунок її майна. 
Вважала, що таким чином суди вийшли за межі її позовних вимог. 
 
Крім того, суди не врахували, що вона не просила суд першої інстанції ділити приміщення магазину, а пред`явила позовну вимогу про визнання                за нею права власності на 1/4 частину магазину « Єльдорадо », як майно подружжя,  що є відмінним від поділу усього майна подружжя.
Суди не взяли до уваги, що ОСОБА_2 визнає її право на 1/4 частину магазину, не заперечує, що він придбаний за їхні спільні грошові кошти,                 в яких є її частка. Цей факт не суперечить іншим обставинам справи та не спростований будь-якими доказами.
Наявність виконавчих проваджень, на яких акцентують увагу суди першої               та апеляційної інстанцій, не дає підстави суду без відповідного позову позбавити її частки у спільному майні шляхом відмови у задоволенні                       її позовних вимог.
Суд безпідставно дійшов висновку, що позов є штучним і спрямований                 на невиконання судових рішень про стягнення боргів з її чоловіка. 
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 30 липня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  перебувають                              у зареєстрованому шлюбі.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 03 лютого 2009 року ТОВ «РТВ-сервіс» в особі директора ОСОБА_2 продало,                       а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили та прийняли у власність                                 по 1/2 ідеальній частині кожен нежитлову будівлю - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літ. А-1, загальною площею 557,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-9, т. 1).
 
На примусовому виконанні у відділі Бердичівського МВ ДВС Центрально - Західного МУ МЮ (м. Хмельницький), який є правонаступником відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції, перебуває зведене виконавче провадження від 14 лютогог                     2014 року № 42090487 з виконавчими листами: від 23 вересня 2011 року                    № 2-118/11  про стягнення з ОСОБА_2 , ТОВ «ТВР-сервіс» солідарно  на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» боргу в розмірі 1 146 436,78 грн; від 24 вересня 2013 року № 2-1332/11                           про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 910,00 грн; від 24 вересня                    2013 року № 21332/11 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 1 150 022,86 грн; виконавчий лист від 13 листопада                      2013 року № 0603/7357/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 2 475 552,95 грн та судових витрат у розмірі                   3 219,00 грн; від 07 квітня 2016 року № 274/5268/15-ц про стягнення                          з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі                                 2 943 500,00 грн та судовий збір у розмірі 6 090,00 грн (а. с. 46-52, т. 1).
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  про реєстрацію обтяжень 28 травня 2013 року на підставі постанови                    про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 27 травня 2013 року державним виконавцем ВДВС Бердичівського МРУЮ Шатило Ю. В., накладено арешт на все нерухоме майно                         ОСОБА_2 , у тому числі на 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,                      що розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 11, т. 1).
 
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                           від 21 червня 2016 року в задоволені скарги ОСОБА_2 на дії заступника начальника ВДВС Бердичівського МРУЮ Велидчука О. І. відмовлено та визнано його дії законними (а. с. 176-178, т. 1).
 
Відповідно до ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області суду від 08 листопада 2018 року замінено первісного стягувача публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Форінт», у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчих листів від 23 вересня 2011 року № 2-118/11, виданих Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ТОВ « РТВ-сервіс» (а. с. 5-6, т. 2).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення                        від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду                             не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                  в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна,                             за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені                   з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства                                                     є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі                                  № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок,                       що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться                     до зловживання правом.
 
Аналогічний по суті висновок зроблений у постанові Верховного Суду                      в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18),                    яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах.
 
Верховний Суд погоджується з тим, що така правова позиція повинна бути застосована і в цій справі у разі доведення, що сторони дійсно діють недобросовісно та зловживають своїми правами стосовно кредиторів, при відсутності спору між собою, знаходячись у шлюбі. 
 
Таких безумовних висновків апеляційний суд не вказав і належного обгрунтування доводів позивачки при відхиленні її апеляційної скарги, як того вимагає підпукт в) пункту 2 частини першої статті 382 ЦПК України, не навів.   
 
Пленум Верховного Суду України у пунктах 8, 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 12 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, 
чітким. 
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені  судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні  грошових  та  інших  майнових   вимог.   Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.  
 
Отже, у рішенні суду не повинні бути взаємовиключні правові висновки, які можуть вплинути на правильне вирішення спору. 
 
Разом з тим апеляційний суд зазначив, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і тут же суд зазначив, що поділ в обраний подружжям спосіб порушує майнові права та інтереси третіх осіб, як стягувачів й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
 
Такі висновки апеляційного суду є взаємовиключними, оскільки у разі, коли позивачка знову звернеться до суду з позовом про поділ майна подружжя і у разі доведення спору з чоловіком, такі висновки апеляційного суду будуть преюдиційними, що унеможливить задоволення позову.
 
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець