ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/523/21 Справа № 185/4328/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Палюх Т. Д. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого - Городничої В.С.,
       суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
       за участю секретаря - Солодової І.М., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Павлоград Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», про стягнення коштів, -
ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що у лютому 2013 року вона придбала на прилюдних торгах квартиру (частку житлового будинку) та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна реалізації вказаного майна за результатами торгів склала 219 850 грн. Зазначала, що 14 лютого 2013 року нею було сплачено за придбаний будинок 187 092,53 грн на депозитний рахунок ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції. Крім того, вона сплатила винагороду за послуги з реалізації майна ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» у сумі 32 757,65 грн. Всього нею сплачено — 219 850 грн. 
01 березня 2013 року вона отримала свідоцтво про придбання нерухомого майна квартири (частки житлового будинку) та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . 
Судовим рішенням від 17 жовтня 2013 року дії державного виконавця ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції Орлова К.Л. щодо винесення постанови від 16 січня 2013 року про переоцінку арештованого майна на 25% по виконавчому провадженню по виконавчому листу № 2-1530 від 10 червня 2010 року по стягненню з ОСОБА_3 на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованості за договором у сумі 866 025,64 грн. та щодо визначення ціни арештованого майна після його переоцінки - визнано незаконними. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року, яке набрало законної сили, прилюдні торги та свідоцтво про придбання нерухомого майна були визнані недійсними, оскільки судом було встановлено факт неправомірних та незаконних дій державного виконавця. Однак, їй не були повернуті сплачені нею грошові кошти. Через незаконні дії державного виконавця вона була змушена нести витрати на оренду житла, їй була спричинена моральна шкода. 
На підставі викладеного, просила суд стягнути з Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області шляхом списання коштів з рахунків Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України: сплачені грошові кошти за майно, яке було придбано нею з прилюдних торгів – 219 850 грн, матеріальну шкоду (витрати на оренду житла у м. Києві) – 342 497,65 грн, моральну шкоду – 90 000 грн.(по 15 000 грн. за кожний рік неповернення коштів).
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування спричиненої майнової шкоди 219 850 грн. за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з рахунків Державної казначейської служби України. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення заподіяної майнової шкоди — відмовлено. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди — відмовлено.
З таким рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
В апеляційній скарзі Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області просили скасувати оскаржуване рішення суду з підстав його незаконності та необґрунтованості та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - залишено без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року - залишено без змін.
З такою постановою суду не погодився Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та подав касаційну скаргу, в якій ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового, яким ОСОБА_1 повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Постановою Верховного суду від 14 лютого 2020 року касаційну скаргу Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області — залишено без задоволення; рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року - залишено без змін.
У червні 2020 року з апеляційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року звернулася ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення моральної та майнової шкоди у розмірі 342 497,65 грн та 90 000 грн та просить ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
Управління Державної казначейської служби України у м. Павлоград Дніпропетровської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області подали до суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції від 24 січня 2011 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 23 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ВАТ “ВТБ Банк” заборгованості за кредитним договором у розмірі 866 025,64 грн. (т.1 а.с.9-10, 11).
Відповідно до договору № 08/723/12/І-31н від 17 грудня 2012 року ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції доручило ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» реалізацію арештованого державним виконавцем нерухомого майна за ціною 293 005 грн. без ПДВ. (т.1 а.с.18-20).
Загальна сума винагороди СП “Юстиція” за становила 32 757,65 грн., з яких 32743,31 грн. - сплачений позивачем гарантійний внесок, що підтверджується актом №126- 08/723/12/А-31н (т.1 а.с.16).
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП "СП "Юстиція" ліквідовано.
Згідно протоколу № 08/723/12/А-31н-2 від 13 лютого 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» переможцем торгів квартири (житловий будинок літ. А) та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 стала позивач ОСОБА_1 , та 19 лютого 2013 року державним виконавцем ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції складено акт про проведення прилюдних торгів по реалізації предмета іпотеки за ціною 219 850 грн.
На підставі зазначеного акту ОСОБА_1 01 березня 2013 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, а саме, квартири (частка житлового будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною реалізації квартири 219 850 грн, та зареєстровано в реєстрі за № 217 (т.1 а.с.28).
14 лютого 2013 року на депозитний рахунок Відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області надійшли грошові кошти, сплачені переможцем торгів ОСОБА_1 в сумі 187 092,32 грн. (т.1 а.с.192).
Згідно із розпорядженням державного виконавця, за платіжним дорученням № 214 від 20 лютого 2013 року грошові кошти в сумі 168 018,16 грн. були перераховані на рахунок стягувача – ПАТ «ВТБ Банк» як погашення боргу. На користь держави було перераховано виконавчий збір у розмірі 18 709,23 грн., а витрати на проведення виконавчих дій у сумі 364,93 грн. перераховано на спеціальний рахунок Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ( т.1 а.с. 83-84).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року, визнано недійсними прилюдні торги, оформлені протоколом № 08/723/12/А-31н-2 від 13 лютого 2013 року, проведені Дніпропетровською філією Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція» 13 лютого 2013 року щодо реалізації квартири з належними до неї надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 . Визнано недійсним акт відділу Державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ від 19 лютого 2013 року про проведення прилюдних торгів, а також визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки, видане приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. 01 березня 2013 року про посвідчення того, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира (частка житлового будинку), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.27-29, 30-31, 32-35).
До теперішнього часу ОСОБА_1 , не повернуті кошти у сумі 219 850 грн., сплачені нею за недійсним правочином, тобто за результатами проведення прилюдних торгів, визнаних недійсними за рішенням суду.
Оскільки позивач ОСОБА_1 , як сторона недійсного правочину, перерахувала Павлоградському міськрайонному відділу ДВС на виконання недійсного правочину грошові кошти в сумі 187 092,35грн., який ними розпорядився, а також сплатила 32 757,65 грн., як винагороду нині ліквідованому ПП "СП "Юстиція", якому саме відділ ДВС доручив реалізацію спірного нерухомого майна, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 216, 650, 655, 656 ЦК України, дійшов правильного висновку, що сплачену позивачем загальну суму грошових коштів у розмірі 219 850 грн. слід стягнути з Павлоградського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунків Державної казначейської служби України.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь матеріальної шкоди у сумі 342 497,65 грн., які є витратами на оренду нею житла у м. Києві та моральної шкоди у сумі 90 000 грн., слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою.
Реальними збитками за змістом ч.2 ст. 22 ЦК України є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини 2 статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню з винної особи.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині заподіяння матеріальної шкоди та визначаючи розмір останньої в сумі 342 497,65 грн, позивач посилалася на здійснені нею вимушені витрати на оренду житла у м. Києві. Також посилалася на те, що вона тривалий час заощаджувала кошти на власну квартиру та, придбавши її, не могла в неї заселитися, була змушена вчиняти дії щодо виселення осіб. Водночас, будучи одинокою матір`ю, вимушена була шукати інше місце проживання, докладати зусиль для організації свого житла.
Між тим, встановлено, що не заперечувалося позивачем, що остання має на праві власності житло — квартиру АДРЕСА_2 , а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що особисте бажання позивача винаймати житло у м. Києві жодним чином не пов`язане із втратою придбаного будинку у місті Павлограді внаслідок недійсності укладеного правочину.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди у розмірі 342 497,65 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона вимушена була їхати до м.Київа працювати, та відповідно, орендувати житло, у зв`язку з позбавленням її права розпоряджатися майном, власницею якого вона не стала, та неповерненням їй грошових коштів, раніше сплачених за житло, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, як підстава для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, оскільки достатніх та належних доказів того, що переїзд позивача до столиці був вимушений та викликаний саме через неотримання спірного майна у власність, матеріали справи не містять. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій ВДВС, оскільки позивачем не доведено факт спричинення такої шкоди, в чому вона полягала, не обґрунтована сума відшкодування саме в розмірі 90 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що внаслідок неправомірних дій ВДВС вона разом зі своєю донькою зазнали моральних страждань, вимушені були переїжджати до столиці, орендувати житло, так як свого не мали, змінювати місце проживання, а донька — освітні установи, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки доказів того, що зазначені позивачем життєві обставини викликані саме неправомірними діями ВДВС, матеріали справи не містять. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року в повному обсязі переглядалося на відповідність нормам процесуального та матеріального права Дніпровським апеляційним судом, Верховним судом та за результатами перегляду залишено без змін.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова