ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 р. 	Справа № 520/7757/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року (суддя Єгупенко В.В.; м. Харків) по справі № 520/7757/19
за позовом  ОСОБА_1     
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області,   третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області  
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (надалі також - відповідач, ТУ ДСА в Харківській області) в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо нарахування та виплати судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_1 за період з 01 січня по 31 липня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_1 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018: за період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року, виходячи з розрахункової величини 15 (п`ятнадцять) мінімальних заробітних плат встановлених на 01 січня 2019 року з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, що становить 363711,07 гривень.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено. 
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що під час винесення рішення, судом не було взято до уваги, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 № 1774-УІІІ, приписами пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого визначено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року - є загальною нормою, оскільки вказаний Закон передбачав зміни до десятків законів, тобто не був спеціальною нормою щодо регулювання питання судоустрою та статусу суддів. Вказує, що гарантії незалежності суддів встановлено Законом "Про судоустрій і статус суддів" і однією з гарантій незалежності є належне матеріальне забезпечення суддів, тому суд першої інстанції помилково вважав, що вибіркове застосування пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 являє собою різницю у поводженні та суперечить принципу рівності громадян. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що указом Президента України «№482/96 від 27 червня 1996 року ОСОБА_1 , було призначено на посаду судді Шевченківського районного суду Харківської області строком на п`ять років.
Наказом начальника управління Міністерства юстиції України в Харківській області від 29 липня 1996 року № 02-7/57 позивача призначено на посаду судді Шевченківського районного суду Харківської області. Згідно Постанови Верховної Ради України від 07 червня 2001 року № 2521-III позивача обрано на посаду судді безстроково.
Наказом в.о. начальника Харківського обласного управління юстиції від 27 червня 2001 року № 02-6/221 ОСОБА_1 зараховано до штату суддів, які обрані безстроково, до Шевченківського районного суду Харківської області.
За період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, доплата за вислугу років 60% від посадового окладу та доплата за адміністративну посаду 10%.
Посилаючись на ті обставини, що розмір суддівської винагороди не відповідає розміру, установленому Законом, не погоджуючись із сумою нарахованої суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, нараховуючи і виплачуючи позивачеві суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року в період з 01 січня по 31 липня 2019 року включно, ТУ ДСА України в Харківській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові по зразковій справі №200/9195/19-а, зазначає наступне.
Згідно зі  статтею 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами другою та третьою  статті 129 Закону № 2453-VI  визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року  6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року  8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року  10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року  15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року  12 мінімальних заробітних плат).
Законом № 192-VIІІ  було викладено в новій редакції  Закон № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності  Закон № 1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою  статті 135 Закону № 1402-VIIІ  було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат  судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат  судді Верховного Суду.
Водночас  Законом № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину третю  статті 135 Закону № 1402-VIIІ  було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду  50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду  75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього  пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто  Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» .
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41  45, сторінка 529; 2015 рік, № 18  20, сторінка 132 з наступними змінами).
Згідно із частиною першою  статті 133 Закону № 2453-VI  (у редакції  Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом,  Законом України «Про Конституційний Суд України»  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як уже зазначалося вище, частиною третьою  статті 133 Закону № 2453-VI  у редакції  Закону № 192-VIІІ  було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
06 грудня 2016 року був прийнятий  Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01 січня 2017 року.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення частини третьої  статті 133 Закону № 2453-VI  у редакції  Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року  6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року  8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року  10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року  12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року  15 мінімальних заробітних плат».
Як свідчить зміст зазначеного Рішення Конституційного Суду України, визнаючи неконституційним положення частини третьої  статті 133 Закону № 2453-VI, Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного  Закону  щодо розміру посадового окладу, унаслідок яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку із цим у  Рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України  вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Тож внаслідок прийняття  Конституційним Судом України Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим Рішенням законної сили, оскільки величина посадового окладу змінилася з 10 на 15 мінімальних заробітних плат.
Однак, як уже зазначалося, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Законом № 1402-VIIІ  у редакції  Закону № 1774-VIII  (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Як свідчить зміст  Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів  та заробітної плати працівників та інших виплат.
Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.
Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
З прийняттям  Закону № 1774-VIII  в Україні змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Таким чином, законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Положеннями частини першої  статті 8 Закону України «Про оплату праці»  передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові по зразковій справі від 04 листопада 2020 року у справі 200/9195/19-а, в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого  статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято  Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.
Перехід на нову розрахункову величину неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за  Законом № 2453-VI. На момент набрання чинності  Законом № 1774-VIIІ  суддівська винагорода на підставі положень  Закону № 1402-VIII  ще не виплачувалася. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує відсутність негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності, від зміни розрахункової величини у цій ситуації.
Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше  від Законів № 2453-VI  та  № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.
Оскільки розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини  Законом № 1774-VIII  у грошовому виразі не зменшився, суд дійшов висновку про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.
На час існування спірних правовідносин пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями.
На підставі викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом №1402-VIIІ.
Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом № 1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.
Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.
За приписами  ч. 1  ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 КАС України.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 по справі № 520/7757/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    І.С. Чалий