Справа № 761/46107/19                                                   Головуючий 1 інстанція- Рибак М.А.
Провадження № 22-ц/824/1934/2021                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
28 січня 2021 року                                                                                        м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 липня 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 29 липня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08 травня 2017 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказувала, що після розлучення 21 листопада 2016 року між нею і відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання, умов утримання дитини та участі батьків у вихованні дитини. Згідно договору (п.2.1 договору) відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати їй кошти на утримання дитини в сумі 25000 грн. до досягнення донькою повноліття в готівковій формі не пізніше 5 числа місяця, за який здійснюється оплата, а також щорічно сплачувати кошти на організацію поїздки дитини на відпочинок з метою оздоровлення в сумі 30000 грн. щомісячно. Починаючи з липня 2018 року по листопад 2019 року відповідач не сплачує вказані кошти і у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів за 17 місяців в сумі 425000 грн. та по оплаті відпочинку в сумі 60000 грн. за 2 роки. Окрім того, вона розрахувала пеню за прострочення сплати аліментів, яка за період із липня 2018 року по листопад 2019 року становить 1151500 грн., однак з огляду на положення ст.196 СК України заявлено до стягнення 100 % заборгованості по сплаті аліментів в сумі 425000 грн. У зв`язку з наведеним просила суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 425000 грн., кошти на організацію відпочинку в розмірі 60000 грн. та пеню у розмірі 425000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 липня 2020 року позов задоволено.Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 485000 грн. заборгованості та 425000 грн. пені за прострочення зі сплати аліментів.
Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить
                                                                        -  2  -
скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне та неправильне дослідження доказів, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що суд проігнорував ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 22 листопада 2019 року у справі № 761/42648/19 за його позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 21 листопада 2016 року і як наслідок не застосував п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України щодо зупинення провадження у цій справі до вирішення його позову у справі № 761/42648/19, оскільки у випадку задоволення його вимог і визнання недійсним договору стягнення аліментів стане неправомірним. Ціна позову в даній справі становить 910000 грн., а тому розглянувши дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд порушив вимоги п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України, яка забороняє розгляд у порядку спрощеного провадження справ з ціною позову понад двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України). Судом не враховано, що на виконання умов договору він сплатив позивачці 100000 грн. аліментів за період із листопада 2016 року по лютий 2020 року включно (40 місяців) та 90000 грн. на оздоровлення дитини, що стверджуєтся відповіддю позивачки на його відзив на позов. Стягуючи пеню, суд не врахував відсутність у нього вини, оскільки аліменти сплачуються своєчасно і в повному розмірі.
Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник адвокат Шипілов О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне. 
ОСОБА_2 та її представник адвокат Бойкініч Р.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач не виконує своїх обов`язків по оплаті аліментів на доньку та витрат на її відпочинок, передбачених сторонами у договорі від 21 листопада 2016 року, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
Також, суд керувався наявністю підстав для стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі заборгованості по аліментам, яка виникла з вини відповідача як платника, який був обізнаний про свій обов`язок утримувати дитину.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. (ч.1ст.181 СК України).
Відповідно до положень ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про
                                                                        -  3  -
сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Відповідно до ч.4 ст.194 СК України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст.199 цього Кодексу, до досягнення нею двадцяти трьох років.
Відповідно до ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Відповідно до положень ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 29 липня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. 
21 листопада 2016 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання, умов утримання дитини та участі батьків у вихованні доньки.
Згідно п. 2.1.1. цього договору батько зобов`язався щомісячно сплачувати ОСОБА_2 кошти на утримання дитини в сумі 25000 грн. до досягнення донькою повноліття в готівковій формі не пізніше 5 числа місяця, за який здійснюється оплата.
У п.2.1.3. цього договору сторони обумовили, що батько щорічно сплачує ОСОБА_2 кошти на організацію поїздки дитини на відпочинок з метою її оздоровлення в сумі 30000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Також судом встановлено, що починаючи з липня 2018 року по листопад 2019 року відповідач не сплачує на утримання доньки як аліменти, так і витрати на її відпочинок з метою оздоровлення.
За таких обставин, з огляду на наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів та витрат на оздоровлення, обумовлених сторонами у договорі, суд обгрунтовано стягнув дану заборгованість із відповідача на користь позивачки. 
Також, суд підставно задоволив вимоги позивачки про стягнення неустойки (пені) по сплаті аліментів у розмірі 425000 грн., який відповідає розміру заборгованості по аліментам (без урахування витрат на оздоровлення).
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі до вирішення судом іншої справи № 761/42648/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 21 листопада 2016 року, оскільки у випадку визнання недійсним правочину стягнення аліментів стане неправомірним, і як наслідок порушення судом п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, безпідставні та суперечать приписам процесуального закону.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового
                                                                        -  4  -
розгляду.
За змістом указаної норми під об`єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного суду самостійно встановити обставини справи і відповідні їм правовідносини та як наслідок неможливість сформувати правові висновки щодо шляхів вирішення спору, без вирішення іншої справи, де такі обставини встановлюються. До таких же висновків прийшов Верховний Суд України у справі № 6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, де, скасовуючи ухвалу про зупинення провадження до вирішення судом іншого позову про визнання договору недійсним, вказав, що визначаючи наявність підстав для зупинення провадження, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 908/1908/19.
Як вбачається із матеріалів даної справи, предметом спору є захист прав неповнолітньої дитини сторін на отримання встановлених договором аліментів та додаткових витрат.
В іншій цивільній справі № 761/42648/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 21 листопада 2016 року, яка розглядається Шевченківським районним судом м.Києва, предметом спору є правомірність правочину, в якому визначено розмір аліментів та інших витрат на дитину. Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 761/42648/19 за позовом ОСОБА_1 , суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи, зокрема для встановлення та оцінку певних конкретних обставин (фактів), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
При цьому, колегія суддів враховує, що оспорення відповідачем дійсності укладеного між сторонами правочину, який є доказом у даній справі, не свідчить про неможливість розгляду даної справи, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами ст.204 ЦК України. Такий же правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 910/2650/19, де Верховний Суд в тому числі вказав, що можливе подальше визнання недійсним правочину може бути підставою для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.
Відхиляючи дані доводи апеляційний зазначає, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий ті ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду ЄСПЛ у справах проти України, який вказує, що обов`язок швидкого та ефективного розгляду справ покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ: від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції», від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Доводи апеляційної скарги про те, що ціна позову в даній справі становить 910000 грн., а тому розглянувши дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд
                                                                        -  5  -
порушив п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України, який забороняє розгляд у порядку спрощеного провадження справ з ціною позову понад двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Відповідно до приписів п.1 ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ. Аналогічні приписи містить п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України.
Згідно ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є зокрема:
- справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК);
-справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.2 ч.6 ст.19 ЦПК);
-справи про стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення їх сплати (п.3 ч.6 ст.19 ЦПК).
Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що справи про стягнення аліментів і неустойки (пені) за прострочення їх сплати визначені законом як малозначні незалежно від ціни позову. За таких обставин суд першої інстанції вірно розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що на виконання умов договору відповідач сплатив позивачці 100000 грн. аліментів за період із листопада 2016 року по лютий 2020 року включно (40 місяців) та 90000 грн. на оздоровлення дитини, що стверджуєтся відповіддю позивачки на його відзив на позов, безпідставні.
Посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували сплату ним аліментів за період з липня 2018 року по листопад 2019 року.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази про сплату відповідачем аліментів за вказаний період. Позивачка проти цього заперечує, а її відзив не містить визнання даних обставин.
Це ж стосується посилань відповідача у скарзі на те, що, стягуючи пеню, суд не врахував відсутність у нього вини, оскільки аліменти сплачуються своєчасно і в повному розмірі, які бездоказові і не підтверджені доказами.
При цьому висловлені відповідачем в судовому засіданні аргументи, про те, що укладений між сторонами договір не визначає як саме фіксується передача ним грошей, що унеможливлює встановлення обставин щодо несплати аліментів недоречні, оскільки відповідач не був обмежений у можливості фіксування ним передачі коштів (складання розписки позивачкою, перерахування на рахунок, тощо). Позивачка в судовому засіданні підтвердила що на даний час за ініціативою відповідача аліменти перераховуються на рахунок.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з
                                                                        -  6  -
належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. 
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення їх сплати.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

            Головуючий 

            Судді: