КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/17997/14-ц                                                            Головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
Провадження № 22-ц/824/94/2021                                               Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 року                                                                   м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 , заінтересована особа - стягувач ОСОБА_3 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 , на обґрунтування якого зазначив, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 757/17997/14-ц, виданий 11 листопада 2015 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25 174 863,39 грн суми боргу та 3 654,01 грн судових витрат. Згідно вказаного виконавчого листа, боржник зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .18 жовтня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60358368, яка була направлена на адресу боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Також 18 жовтня 2019 року приватним виконавцем винесено постанови про арешт майна та коштів боржника, проте бажаного результату це не принесло, сума боргу залишилася непогашеною, оскільки в останнього відсутнє майно (кошти), на яке можливо звернути стягнення.
Приватний виконавець зазначав, що відповідно до заяви стягувача, ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 9 січня 2019 року визначено частку майна боржника  ОСОБА_2 у спільному майні, а саме житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1 308,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1, зареєстрованого за ОСОБА_1 , як 1/2 частку. Згідно із витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва, що наданий Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією за вх. № 105/01-5130/1 від 13 листопада 2019 року, боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , - приватний будинок. В актах приватного виконавця від 5 грудня 2019 року та 17 грудня 2019 року встановлено, що здійснити опис та арешт майна боржника не виявляється можливим, оскільки до приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , доступ особою, що представилася охоронцем не надано, та повідомив, що боржник за вказаною адресою дійсно проживає.
З огляду на наведене, приватний виконавець Телявський А.М. вважає, що боржник прямо та навмисно перешкоджає виконанню рішення суду, не виконує його законних вимог, що відображається у не наданні ним інформації про свій майновий стан, ухиленні від погашення заборгованості та не забезпеченні доступу до приміщення будинку, 1/2 частина якого належить боржнику на праві власності, з метою проведення опису та арешту майна.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 задоволено.
Надано дозвіл приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Телявському А.М. на примусове проникнення до житлового будинку АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1) для проведення виконавчих дій - проведення опису та арешту майна, що належить боржнику ОСОБА_2 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на час розгляду подання виконавчий лист не визнаний таким, що не підлягає виконанню, боржник не надав доказів зупинення стягнення на підставі цього виконавчого листа та доказів, які б свідчили про відсутність боргу чи його повне погашення, а наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема заходів спрямованих на перевірку майнового стану боржника, у зв`язку з чим у приватного виконавця існує обґрунтована необхідність примусово проникнути до житла боржника.
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , як особа, що не брала участь у справі, однак, на її думку, суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи та інтереси, звернулася з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні подання приватного виконавця відмовити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що під час розгляду справи до судуподавалося клопотання про її залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні боржника, проте без жодного пояснення суд першої інстанції відмовив у його задоволенні, залишивши поза увагою, що предметом подання приватного виконавця є примусове проникнення до житла, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , та яке являється її житлом та житлом її трьох неповнолітніх дітей. В той же час, боржник не зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , його особисті речі відсутні в будинку, що також підтвердив його представник в судовому засіданні та надав копію паспорта ОСОБА_2  із даними про місце реєстрації його поточного місця проживання. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1  вважає, що не залучення її до участі у справі № 757/17997/14-ц має правовим наслідком порушення її права на судовий захист, оскільки вона була позбавлена можливості брати участь у справі, вирішення якої може безпосередньо вплинути на конституційне право недоторканості її житла та вона була позбавлена можливості реалізувати комплекс своїх процесуальних прав.
У листопаді 2020 року боржник через представника за довіреністю - адвоката Наконечного В.В. також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання приватного виконавця.
Як на підставу своїх вимог зазначив про те, що судом першої інстанції не забезпечено можливість представника боржника за його неодноразовими клопотаннями ознайомитись з матеріалами справи № 757/17997/14-ц та зі змістом подання приватного виконавця Телявського А.М., а тому сторона боржника була позбавлена можливості подати заперечення та докази у справі, які мають важливе значення для правильного вирішення спірного питання, результатом чого стало ухвалення оскаржуваного судового рішення із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Постанову про відкриття виконавчого провадження від 18 жовтня 2019 року та будь-яких інших документів винесених приватним виконавцем Телявським А.М. в межах виконавчого провадження № 60358368 боржник не отримував. Дізнавшись в лише в ході розгляду даної справи про наявність відкритого виконавчого провадження, 3 серпня 2020 року боржник надав приватному виконавцю повну інформацію про майно, що рахується у його власності та за рахунок якого можливо виконати рішення суду, проте приватним виконавцем не було жодним чином використано надану боржником інформацію та фактично не повідомлено про зазначене майно суд, а спірне подання до суду було направлено передчасно без виконання усіх можливих виконавчих дій. В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції послався на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій про визначення частки майна боржника  ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, однак вказані судові рішення було скасовано в касаційному порядку 26 лютого 2020 року. Крім того, суду було повідомлено, що  ОСОБА_2  знятий з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , та фактично там не проживає, а також відсутнє будь-яке його майно за зазначеною адресою, втім з незрозумілих причин зазначені обставини жодним чином не відображені в ухвалі суду першої інстанції. Задовольняючи подання приватного виконавця Телявського А.М., суд не врахував, що воно не містить достовірних даних про наявність майна боржника у приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Пирятинська, 27, та не взяв до уваги, що таке подання було направлено передчасно без виконання усіх можливих виконавчих дій.
У відзивах на апеляційні скарги приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. проситьапеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
У відзиві на апеляційні скарги представник стягувача за довіреністю - адвокат Горбаль Н.В. просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що на виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 757/17997/14-ц від 11 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25 174 863,39 грн суми боргу та 3 654,01 грн судових витрат.
У виконавчому листі зазначено місце проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного виконавчого листа та заяви стягувача, 18 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60358368.
У цей же день - 18 жовтня 2019 року приватним виконавцем Телявським А.М.винесено постанови про арешт майна та коштів боржника, проте бажаного результату це не принесло, сума боргу залишилася непогашеною, оскільки в ОСОБА_2  відсутнє майно (кошти), на яке можливо звернути стягнення.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 9 січня 2019 року, у справі № 757/17997/14-ц задоволено подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановського Ю.В. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. Визначено частку майна боржника ОСОБА_2 у спільному майні, а саме житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1 308,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1, зареєстрованого за ОСОБА_1 як 1/2 частки.
Згідно із витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 12 листопада 2019 року № 44776609 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , - приватний будинок, що наданий Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією разом з листом за № 105/01-5130/1 від 13 листопада 2019 року, у вказаному житловому будинку зареєстрований боржник та ще сім осіб, троє з яких неповнолітні (малолітні) діти.
В актах приватного виконавця Телявського А.М. від 5 грудня 2019 року та 17 грудня 2019 року визначено, що виходом за адресою: АДРЕСА_1 , здійснити опис та арешт майна боржника не виявилося можливим, оскільки доступ до приміщення будинку не був наданий, а на момент виходу в будинку перебували невстановлені особи, які представилися охороною.
Задовольняючи вимоги подання та надаючи дозвіл приватному виконавцю на примусове проникнення до житлового будинку АДРЕСА_1 для проведення опису та арешту майна, що належить боржнику, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем Телявським А.М. надано докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 в добровільному порядку не погашає заборгованість та ухиляється від виконання рішення суду, у зв`язку з чим необхідно примусово проникнути до житла боржника, 1/2 частина якого належить йому на праві власності відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили.
Однак із таким висновком суду колегія суддів погодитися не може.
Відповідно до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження» або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із вимогами статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
За наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи виконавець має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII).
У відповідності до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Як зазначено у статті 30 Конституції України, статті 311 ЦК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.
При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.
Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.
Частиною першою статті 439 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
З матеріалів справи вбачається, що право приватної власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 , загальною площею 1 308,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1, було зареєстровано за ОСОБА_1 .
УхвалоюПечерського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року, яка набрала законної сили 9 січня 2019 року, визначено частку майна боржника ОСОБА_2 у спільному майні, а саме житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1 308,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна НОМЕР_1, зареєстрованого за ОСОБА_1 як 1/2 частки.
Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 757/17997/14-ц (провадження № 61-6775св19)касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Таким чином, на час постановлення оскаржуваної ухвали від 16 жовтня 2020 року судове рішення про визначення частки майна боржника у майні, яким одноосібно володіє  ОСОБА_1 було скасовано в касаційному порядку, а якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.
У зв`язку з наведеними обставинами справи, колегія суддів приходить до висновку, що на час постановлення оскаржуваної ухвали боржник не був співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , до якого дозволено здійснити примусове проникнення, а відтак в суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для вирішення питання щодо примусового проникнення до вказаного об`єкту нерухомості, який є власністю іншої особи - ОСОБА_1 , яка у свою чергу не є боржником у виконавчому провадженні.
При цьому у розпорядженні суду першої інстанції були докази того, що 19 травня 2020 року боржник ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , однак належної правової оцінки даному факту суд не надав та не відобразив мотиви його неприйняття в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За положеннями частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Так, закон визначає коло осіб, що наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 жовтня 2020 року в справі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20).
З викладених вище підстав, колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1  про те, що не залучення їїяк власника житлового будинку, до якого надано дозвіл приватному виконавцю на примусове проникнення для проведення виконавчих дій, до участі у справі № 757/17997/14-ц в якості заінтересованої особи за її клопотанням, має правовим наслідком порушення її права на судовий захист, оскільки вона була позбавлена можливості брати участь у справі, вирішення якої безпосередньо впливає на конституційне право недоторканості її житла та вона була позбавлена можливості реалізувати комплекс своїх процесуальних прав.
Із матеріалів справи також вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: малолітній  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітня  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто діти мають право користування цим помешканням на рівні з власником будинку.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Нормами статті 19 СК України встановлено при розгляді спорів щодо майна, яким володіє чи користується дитина обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Згідно із частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина третя статті 4 ЦПК України). 
Під час розгляду справи в суді ОСОБА_4 було доведено належними і допустимими доказами факт того, що подання приватного виконавця безпосередньо стосується її прав, свобод та інтересів, а також прав та інтересів дітей, що проживають у спірному житловому приміщенні і вказана ухвала суду від 16 жовтня 2020 року створює для них несприятливі наслідки.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд першої інстанції у порушення вимог статей 4, 13, 43, 49, 59, 89, 439 ЦПК України не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі,не з'ясував правовий режим належності нерухомого майна, до якого потребується примусове проникнення, не перевірив чи зареєстрований боржник та чи проживає він за адресою спірного житлового будинку і чи наявне його особисте рухоме майно в будинку, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не залучив власника спірного майна за його клопотанням в якості заінтересованої особи та законного представника дітей у справі, чим порушив їхнє право на судовий захист.
У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Разом з тим, судом першої інстанції при розгляді подання з викликом (повідомленням) учасників справи не забезпечено можливість представника боржника за його неодноразовими клопотаннями, в тому числі і в судовому засіданні 16 жовтня 2020 року, ознайомитись з матеріалами справи № 757/17997/14-ц та зі змістом самого подання приватного виконавця Телявського А.М., оскільки його копія не направлялася учасникам справи, а тому сторона боржника була незаконно позбавлена можливості подати свої заперечення та докази у справі, які могли мати значення для правильного вирішення спірного питання, зокрема в частині спростування факту ухилення боржника від виконання рішення суду.
Колегія суддів враховує, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.
У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.
Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про примусове проникнення до житла боржника з метою проведення опису та арешту майна, що належить саме боржнику.
Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Законом передбачено юридичні санкції у вигляді примусового проникнення до житла боржника не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Матеріали справи свідчать про те, що боржник надавав приватному виконавцю інформацію про свій майновий та фінансовий стан, а також інформацію про офіційне працевлаштування та отримання заробітку, проте доказів того, що приватний виконавець Телявський А.М. вчиняв дії, спрямовані на погашення заборгованості за рахунок вказаного боржником майна (коштів), тобто вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, суду представлено не було.
Крім того, юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.
Утім, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_2 станом на грудень 2019 року був обізнаний про намір приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. вчинити виконавчі дії з опису та арешту його майна, яке могло перебувати у житловому будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідні процесуальні документи виконавчого провадження не були вручені останньому.
Наведене вище узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц (провадження № 61-19942св19).
За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
За таких обставин дозвіл на примусове проникнення до житла боржника було надано приватному виконавцю необгрунтовано тапередчасно, без належного з`ясування судомпершої інстанції фактичних обставин, що підлягають перевірці, оскаржувана ухвала не відповідає обставинам справи і вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм процесуального права, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання. 
Документально підтвердженні судові витрати скаржників у вигляді сплаченого судового збору, пов`язаного з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статей 2, 141, 382 ЦПК України покладаються на заявника, оскільки постановлено судове рішення про відмову у задоволенні його подання.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 , заінтересована особа - стягувач ОСОБА_3 , відмовити.
Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги кожним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                                      Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                С.А. Голуб

                                                                                                           Д.О. Таргоній