П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року                                                                                                     місто Київ
 
справа № 362/2690/18
апеляційне провадження № 22-ц/824/13296/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ковбеля М.М. від  20 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Васильківський районний підрозділ Приватного акціонерного товариства "Київобленерго", про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,  
 
в с т а н о в и в :
 
                У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 11 листопада 2014 року є власником земельної ділянки площею 0,0955 га з кадастровим номером 3221484001:02:014:0092, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
                Зазначала, що належна їй земельна ділянка має обмеження "охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0213 га", відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 вересня 2014 року за номером НВ-3203285242014, виданим Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, про що зазначено у договорі купівлі-продажу земельної ділянки. 
                На належній позивачу земельній ділянці установлена трансформаторна підстанція ЩТП-1192.
З листа Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області від 1 березня 2016 року № 31-15/17-129 позивачу стало відомо, що співвласниками трансформаторної підстанції ЩТП-1192 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а будівництво трансформаторної підстанції було виконано з порушенням  виготовленого проекту, а саме: трансформаторна підстанція була  установлена  попереднім власником не по проекту, а в межах земельної ділянки, яка була придбана позивачем. 
                З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, посилаючись на те, що установлення відповідачами зазначеної трансформаторної підстанції відбулось без дотримання вимог проектної документації, без згоди позивача, як власника земельної ділянки, та всупереч норм спеціального законодавства, яке регулює питання розміщення об`єктів передачі електричної енергії, позивач просила суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, шляхом перенесення трансформаторної підстанції ЩТП-1192 на місце, відповідно до виготовленого проекту.
Рішенням Василькіського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 9 000 грн. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що з листа Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області від 1 березня 2016 року № 31-15/17-129 вбачається, що спірна трансформаторна підстанція згідно проекту повинна  була розташовуватись поза
межами належної їй земельної ділянки, а оскільки трансформаторна підстанція не перебуває у власності ПрАТ "Київобленерго", то саме відповідачі мають відповідати за позовом, як замовники її будівництва. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Димитрієв В.В. заперечує щодо доводів позивача, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримала  апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
Представник ОСОБА_2 - Димитрієв В.В. в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0955 га з кадастровим номером 3221484001:02:014:0092, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Право власності на зазначену земельну ділянку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності           № 29339676 від 11 листопада 2014 року та виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 141, укладеного між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 .
У пункті 5 договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки указано, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 вересня 2014 року за номером                              НВ-3203285242014, виданим Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, на зазначеній у договорі земельній ділянці встановлено наступні обмеження: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0213 га.
На зазначеній земельній ділянці у 2008 році була установлена трансформаторна підстанція ЩТП-1192 за таких обставин.
1 лютого 2008 року Крушинською сільською радою надано дозвіл № 17 на встановлення трансформаторної підстанції по АДРЕСА_4 згідно заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .
Рішенням ЗАТ "А.Е.С. Київобленерго" № КОЕ-5435-5436РП-7070 від 3 червня 2008 року, затверджено проект зовнішнього електропостачання житлових будинків з господарськими будівлями за адресами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , відповідно до якого передбачено будівництво однотрансформаторної комплектної підстанції тупікового типу КТПЩ-1М з трансформатором потужністю S=100 кВА, спорудження повітряної лінії 10 кВ відгалуженням від ПЛ-10 кВ Л-"ТП-345" з підстанції "Западинка" до КТПЩ-1М-100/10/0,4 кВ.
Відповідно до висновку експертизи № 1429 від 17 червня 2008 року ДП Київський експертно-технічний центр, проектно-виконавча документація електропостачання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , відповідає нормативним актам з питань охорони праці і може бути рекомендована для оформлення договору на ввімкнення побудованих об`єктів.
Відповідно до акта робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом трансформаторної підстанції ЩТП-100 кВа ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 від 1 липня 2008 року, трансформаторної підстанції ЩТП-100 кВа прийнята в експлуатацію без зауважень.
Актом Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області від 8 липня 2008 року № 405 підтверджено готовність електроустановки ЩТП-100 кВа до роботи, споживачем якого є ОСОБА_2 .
Відповідно до листів Васильківського РП ПАТ "Київобленерго" № 1827 від 17 грудня 2015 року та       № 616 від 11 квітня 2018 року, трансформаторна підстанція № 1192 не є власністю та не перебуває на балансі ПАТ "Київобленерго", остання не здійснює експлуатацію, обслуговування та не несе відповідальності за електроустановку.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів порушення відповідачами її права на вільне користування земельною ділянкою, яку позивач набула у власність з раніше  встановленими обмеженнями.
Такий висновок суду є правильний.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на зміст наведених правових норм власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. 
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. 
Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. 
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. 
Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. 
Пунктом 1 статті 110 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом.
Відповідно до пункту б частин 1, 2 статті 112 ЗК України уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти, створюються охоронні зони. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.
Власник земельної ділянки зобов`язаний дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (абз. e частина 1 статті 91 ЗК України).
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_1 було відомо про наявність обмежень у використанні земельної ділянки з кадастровим номером 3221484001:02:014:0092, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у вигляді охоронної зони навколо об`єкта енергетичної системи, відповідно, указана ділянка перейшла у власність позивача вже із зобов`язаннями щодо обмеженого її використання.
Доказів того, що обмеження у використанні земельної ділянки з кадастровим номером 3221484001:02:014:0092 виду "охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0213 га"не стосуються спірної трансформаторної підстанції ЩТП-1192, а стосується іншого об`єкта - позивачем не надано, отже позивачем не доведено наявності у себе порушеного права на користування земельною ділянкою в результаті дій відповідачів. 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, кожна сторона в силу статті 81 ЦПК
України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилалася на  лист Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області від 1 березня 2016 року № 31-15/17-129, якому судом першої інстанції була надана належна оцінка на предмет належності та допустимості.
Інших доказів, які б свідчили про вчинення відповідачами перешкод позивачу, як власнику земельної ділянки, в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном, позивачем не надано.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем своїх вимог та відмови в задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги є тотожними позовним вимогам та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав повну та об`єктивну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від       18 липня 2006 року).
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Стосовно клопотання представника ОСОБА_2 , адвоката Димитрієва В.В., про розподіл судових витрат, пов`язаних із апеляційним розглядом справи, яке міститься у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 3-5 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на
виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представником ОСОБА_2 , адвокатом Димитрієвим В.В., було надано копію договору про надання правничої допомоги № 03-А від 19 жовтня 2018 року, попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат у суді апеляційної інстанції, згідно пункту 1 якого відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу у виді юридичної консультації у розмірі 1 000 грн та підготовки і подання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі  4 000 грн. (а.с. 223-226, 232).
Вказані послуги адвоката Димитрієва В.В. відповідачем ОСОБА_2 оплачено у повному обсязі, а саме в сумі 5 000 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 42737068 від 21 жовтня 2020 року (а.с. 234).
Інша частина послуг, що зазначені у пункті 2 попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат у суді апеляційної інстанції, не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Визначаючи це питання, колегія суддів вважає клопотання представника ОСОБА_2 , адвоката Димитрієва В.В., про розподіл судових витрат частково обґрунтованим та доведеним та приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування витрат, понесених ОСОБА_8 на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від  20 серпня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                                                                        

Судді: