УХВАЛА

03 березня 2021 року 
м. Київ

Справа №  921/105/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.
розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020        року (головуючий - Скрипчук О. С., судді - Кордюк Г. Т., Мирутенко О. Л.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року (головуючий - Руденко О. В., судді - Андрусик Н. О., Охотницька Н. В.) у справі
за позовом Тернопільської обласної ради
до: 1. Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, 2. Тернопільської міської ради,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78",
про визнання недійсним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020   року і рішення Господарського суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) .
Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.
Тернопільська обласна рада (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради (далі - відповідач-1) та Тернопільської міської ради (далі - відповідач-2) про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 314 від 15.03.2007, скасування свідоцтва про право власності Тернопільської міської ради від 18.04.2007, визнання права власності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне рішення про оформлення права власності за Тернопільською міською радою порушує право власності позивача на нежитлове приміщення аптеки №78 у м. Тернополі по вул. Руська, 23, яке набуто позивачем у визначений чинним у 1992 році законодавством спосіб.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Постановою Верховного Суду від 21 січня 2020 року скасовані рішення судів попередніх інстанцій з направленнями справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд погодився з висновками судів щодо належності спірного приміщення до спільної власності територіальних громад області. У той же час вказівки суду касаційної інстанції при новому розгляді справи стосувались необхідності з`ясування початку перебігу строку позовної давності для позивача, а саме коли позивач довідався або міг довідатися про момент порушення його права, або про особу, яка його порушила.
За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020     року, у позові відмовлено з підстав спливу строку позовної давності.
Суди встановили, що спірне приміщення належить до спільної власності територіальних громад області, а тому має місце порушення прав позивача оспорюваним рішенням відповідача-1.
Однак, судами констатовано пропуск позивачем встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності, про що письмово заявлено обома відповідачами. З`ясовуючи початок перебігу строку позовної давності суди встановили, що позивачу було відомо про прийняття відповідачем-1 спірного рішення (а  отже і про порушення його права) принаймні у березні 2010 року, коли останнім було заявлено позовні вимоги про визнання нечинним у тому числі спірного рішення відповідача-1 у межах іншої судової справи № 2-а-61/10/1970. Однак позов у дані справі заявлено лише в лютому 2019 року. Поважних причин значного пропуску строку позовної давності позивачем не наведено та судами на встановлено, у зв`язку з чим  відповідно до приписів статті 267 ЦК України порушене право не підлягає судовому захисту. 
Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, Комунальне підприємство Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78" (далі - третя особа) подало касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, прийняти нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована такими аргументами:
- суди застосували позовну давність до вимоги про визнання права власності без урахування висновків Верховного Суду у справах №№628/3517/15-ц, 170/149/19, 917/154/15 відповідно до яких право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, а тому на позов, пред`явлений на підставі статті 392 ЦК України, позовна давність не поширюється;
- інші позовні вимоги у даній справі про скасування рішення відповідача-1 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно за своєю суттю є негаторними, на які також не поширюються правила про позовну давність, про що свідчать правові висновки Верховного Суду у справах №№ 469/1203/15-ц, 504/2864/13, 653/1096/16-ц;
- у спірних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо того, чи може заявляти про застосування позовної давності будь-хто з учасників справи чи лише особа, до якої така вимога звернена і чи треба особі у заяві конкретизувати, щодо якої вимоги вона заявляє позовну давність. У даній справі заяву про застосування позовної давності подала тільки Тернопільська міська рада, хоча вимога про скасування рішення була спрямована виконавчому комітету Тернопільської міської ради. 
Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України. Наведені скаржником підстави касаційного оскарження не отримали підтвердження під час касаційного провадження, оскільки: (1) висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведених скаржником постановах викладені не у подібних правовідносинах та (2) Верховний Суд вже наводив висновок щодо порядку застосування строку позовної давності у разі заявлення окремих пов`язаних між собою позовних вимог, адресованих різним відповідачам.
Щодо підстави касаційного оскарження, яка визначена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої вказаною нормою, може мати місце за наявності таких складових:
неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального (процесуального) права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; 
ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду;
спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п.32 постанови від 27.03.2018 у справі №   910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Верховний Суд, проаналізувавши оскаржувані судові рішення та судові рішення Верховного Суду, висновки з яких, на думку скаржника, не були враховані судами попередніх інстанції, зазначає таке.
Так, спір у справі № 628/3517/15-ц виник із сімейних відносин та стосується поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. У межах цієї справи один із подружжя у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просив, зокрема визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку.
У справі №170/149/19 позивачем - фізичною особою заявлено декілька позовних вимог, які були звернуті до трьох різних відповідачів, а саме: про скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва фізичної особи про право власності на нерухоме майно, визнання укладеного між фізичними особами - відповідачами договору дарування недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію прав і записів про право власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд, вказавши на необхідність дослідження питання перебігу позовної давності окремо за кожною звернутою до сторони спору позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. 
У справі № 917/154/15 розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП "Укрвійськбуд" про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності держави на військове майно, яке було незаконно без наявності на це волі держави відчужено в процедурі фіктивного банкрутства ДП "Укрвійськбуд" та у подальшому за ланцюгом правочинів відчужено на користь третіх осіб - відповідачів у справі.
Спори у справах №№ 469/1203/15-ц, 504/2864/13-ц стосувалися позовів прокурора щодо захисту права власності держави (територіальної громади) на земельні ділянки водного фонду, розташовані у межах прибережної захисної смуги з особливим правовим режимом використання, щодо яких встановлено пряму законодавчу заборону набуття у приватну власність. Виключно щодо такої категорії земельних ділянок Верховний Суд зробив висновок про те, що позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
У справі № 653/1096/16-ц розглядалась позовна вимога міської ради до фізичних осіб про виселення зі службового житла як таких, що втратили право на проживання у службовій квартирі.
Натомість за встановленими у даній справі обставинами між сторонами даного спору - Тернопільською обласною радою та Тернопільською міською радою існує спір про право власності на нерухоме майно (нежитлове приміщення). У поданій касаційній скарзі скаржник ставить питання про неправильне застосування судами строку позовної давності щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення відповідача-1 про оформлення права власності на спірне майно, з яким позивач безпосередньо пов`язує порушення свого речового права.
З огляду на зміст зазначених постанов Верховного Суду правовідносини у цих справах не є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин та сферу правового регулювання, а тому застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах, до правовідносин у справі, що розглядається, є некоректним, а зазначені висновки не є релевантними.
Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Щодо підстави касаційного оскарження, яка визначена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України 
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
У цій частині касаційної скарги третя особа стверджує про відсутність висновку Верховного Суду про те, чи може заявляти про застосування позовної давності будь-хто з учасників справи чи лише особа, до якої така вимога звернена і чи треба особі у заяві конкретизувати, щодо якої вимоги вона заявляє позовну давність.
Здійснюючи касаційне провадження у даній справі з підстави касаційного оскарження, що визначена у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК України, колегією суддів з`ясовано, що Верховним Судом приймалася, зокрема постанова від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у якій роз`яснено порядок застосування позовної давності до різних позовних вимог, звернутих до окремих відповідачів та зазначено, що у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Отже, щодо порушеного скаржником процесуального питання застосування позовної давності до кількох позовних вимог, адресованих різним відповідачам Верховний Суд свій висновок вже надавав.
У справі, що переглядається, позивач заявив три самостійні вимоги: про визнання недійсним та скасування рішення відповідача-1, скасування свідоцтва про право власності відповідача-2 та визнання права власності. Судами встановлено, що заяви про застосування строку позовної давності подані обома відповідачами, а не тільки Тернопільською міською радою, як помилково стверджує скаржник. Суди також встановили, що спірне приміщення належить до спільної власності територіальних громад області, тобто має місце порушення прав позивача внаслідок прийняття відповідачем-1 спірного рішення про оформлення права власності на це приміщення за відповідачем-2. Щодо цієї позовної вимоги суди попередніх інстанцій констатували значний пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин, що і стало підставою для відмови в позові.
Таким чином, колегія суддів і у цій частині відхиляє доводи скаржника з підстави касаційного оскарження, яка визначена у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки наразі наявні висновки Верховного Суду щодо застосування позовної давності до окремих позовних вимог, а рішення судів попередніх інстанцій з огляду на встановлені у даній справі фактичні обставини, склад учасників та зміст позовних вимог, таким висновкам не суперечать. 
Пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
Верховний Суд констатує, що в ході здійснення касаційного провадження у даній справі Верховним Судом була установлена наявність власних висновків щодо застосування позовної давності. Верховний Суд установив також, що оскаржувані судові рішення узгоджуються із наявними висновками Верховного Суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для подальшого розгляду касаційної скарги з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України і доходить висновку про закриття касаційного провадження у цій частині на підставі положень пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України. 
Як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема у справі "Рябих проти Росії", одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами, наявності яких у даній справі скаржником необґрунтовано і не зазначено.
Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу скаржника також на те, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України").
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Levages Prestations Services v. France"; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
Оскільки в ході здійснення касаційного провадження не підтвердилася наявність жодної із заявлених скаржником підстав для касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою в цілому.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства Тернопільської обласної ради "Тернопільська обласна аптека №78" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020     року і рішення Господарського суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року у справі №921/105/19 .
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                         Міщенко І.С.

Судді                                                                                                  Берднік І.С.

                                                                                          Суховий В.Г.