ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4544/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
          за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
    розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року (суддя Сагун А.В.) по справі №340/4544/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови у призначенні допомоги протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-  визнати протиправною відмову комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року оформлену протоколом № 51, якою йому відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу передбачену п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі, передбаченому п.б ч.1 ст. 16-2 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, та у порядку, передбаченому Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому ПКМУ від 25 грудня 2013 р. № 975.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 22.01.2019р. після огляду військовим медичним закладом, позивачу як військовослужбовцю вперше встановлена інвалідність, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії. Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у в`язку із встановленням групи інвалідності, натомість, відповідачем у цьому було відмовлено. Підстави для відмови у призначенні допомоги позивач вважав необґрунтованими, оскільки відповідач безпідставно вказував на те, що вперше позивачу групу інвалідності встановлено у 2007 році, натомість, як зазначав позивач, у 2007 році йому встановлено інвалідність як цивільній особі, а не як 
військовослужбовцю.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 квітня 2019 року оформлене протоколом № 51, яким ОСОБА_1 відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності;
зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду ІІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в редакції яка діяла з 01.01.2007 до 01.01.2014; Порядку  та  умов   призначення   і   виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті),  поранення (контузії,    травми     або     каліцтва)   чи     інвалідності військовослужбовців,    військовозобов`язаних    і    резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні  збори,  та інвалідності  звільнених  з  військової  служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499. 
В іншій частині позову відмовлено.
За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено висновок про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
Застосовуючи вказані висновки, в контексті спірних відносин, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи з 29.05.2007 та ІІ групи з 22.01.2019 було пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, тобто вперше позивачу інвалідність була встановлена у 2007 році, то відповідач був зобов`язаний надати оцінку наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до положень статті 16 Закону №2011-ХІІ  в редакції, яка діяла з 01.01.2007 до 01.01.2014 (внесені зміни до Закону) та Порядку № 499.
Оскільки відповідачем вказаним обставинам в оскаржуваному рішенні оцінки надано не було, то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
З рішенням суду першої інстанції не погодився як позивач так і відповідач, якими подано апеляційній скарги.
В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вперше групу інвалідності, яка пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, позивачу була встановлена у 2007 році. Позивач вказує на те, що у 2007 році ІІІ група інвалідності йому була встановлена як цивільній особі, яка приймала участь у ліквідації наслідків на ЧАЕС. При цьому така група інвалідності встановлена за наслідками обстеження цивільною установою, а не військово-лікарською комісією. Позиція позивача фактично полягає у тому, що оскільки ІІ групу інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де вились бойові дії, вперше встановлено 22.01.2019, то визначаючи право на призначення одноразової грошової допомоги, відповідач повинен був керуватися саме положеннями законодавства, що діяло на час встановлення групи інвалідності, а у суду були усі правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач висловлює свою незгоду з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову. Позиція відповідача фактично полягає у тому, що чинне на теперішній час законодавство визначає підстави для призначення військовослужбовцям одноразової грошової допомоги і таких підстав, для призначення допомоги позивачу, не існує, оскільки, зокрема, право на отримання одноразової грошової допомоги може бути реалізовано протягом трьох років з дня виникнення такого права. Враховуючи, що таке право у позивача виникло з 2007 року, то, як зазначає відповідач, на теперішній час відсутні підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивача 16.01.1992 звільнено з військової служби.
29.05.2007 органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 2-18ВБ № 122325 від 29.05.2007).
21.06.2011 під час повторного огляду органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.24-25).
22.01.2019 під час повторного огляду органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 12 ААБ№ 172420 від 22.01.2019) (а.с.26-29).
Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі.
Рішенням від 19 квітня 2019 року, оформленого протоколом № 51, відповідачем відмовлено позивачу у призначені одноразової грошової допомоги та зазначено, що:
" Ураховуючи, що заявник звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 4 квітня 2006 року № 3597-1У "Про внесення змін до Закону України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу”, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, він не мас права на одержання одноразової грошової допомоги.
Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Заявнику групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності" (а.с. 30).
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке.
Так, з урахуванням положень Закону №2011-ХІІ, Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
Вказані висновки суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, що сформована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.11.2018 справа №759/5707/16-а, від 14.03.2019 справа №127/12349/17, та не заперечуються сторонами.
Законом №2011-ХІІ (в редакції з 01.01.2007 по 01.01.2014) передбачено, що у разі   поранення   (контузії,  травми  або  каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час  виконання ним обов`язків військової  служби,  а  також  інвалідності,  що  настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три  місяці після  звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного  випадку,  що  мали  місце  в період  проходження військової служби,  залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується  одноразова  грошова  допомога  в розмірі   до  п`ятирічного  грошового  забезпечення  за  останньою посадою в порядку та на  умовах,  визначених  Кабінетом  Міністрів України. 
Відповідно до статті 16 Закону №2011-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 затверджено Порядок №499.
Згідно п.2 постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 установлено,  що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності        військовослужбовців, військовозобов`язаних  і резервістів,  призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори,  та  інвалідності  звільнених  з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що саме вказані положення законодавства, при визначенні наявності чи відсутності у позивача права на одноразову грошовому допомогу, повинні бути застосовані відповідачем у спірних відносинах.
Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що вперше група інвалідності позивачу встановлена 29.05.2007.
Надаючи оцінку аргументам позивача про те, що судом першої інстанції невірно визначено дату з якої вперше встановлено групу інвалідності, яка пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що як у 2007 році так і 2019 році позивачу встановлено групу інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Різницею є лише те, що у першому випадку виконання обов`язків військової служби здійснювалося позивачем під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, в у другому – під час виконання ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де вились бойові дії. Але наслідок виконання обов`язків військової служби є один – захворювання, що призвело до встановлення інвалідності.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірному випадку позивачу вперше встановлено інвалідність, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, у 2007 році.
Відносно аргументів позивача про те, що у 2007 році ІІІ група інвалідності йому була встановлена за наслідками медичного обстеження цивільною установою, а не військово-лікарською комісією, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що чинним законодавством України станом на 29.05.2007 (встановлення інвалідності позивачу ІІІ групи) не вимагалось проведення огляду військовослужбовця тільки військовим медичним закладом при встановленні захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Отже, правильно встановивши дату виникнення у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції обґрунтовано визначив законодавство, враховуючи хронологію його змін, що підлягає застосуванню у спірних відносинах.
Оскільки, визначаючи наявність чи відсутність у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, відповідачем положення Закону №2011-ХІІ (в редакції з 01.01.2007 по 01.01.2014) та Порядку №499 враховано не було, то суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача повторно розглянути питання щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що чинне на теперішній час законодавство не передбачає можливості призначення позивачу одноразової грошової допомоги, не можуть свідчити про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, яким задоволено частково позов з тих підстав, що державним органом, під час вирішення питання щодо виплати позивачу грошової допомоги, не було застосовано законодавство, яке підлягало застосуванню у спірних відносинах.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини справи, аргументи сторін, з якими останні пов`язують незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції. суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року по справі №340/4544/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 30.03.2021р.
Постанова складена у повному обсязі 31.03.2021р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк