УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 488/5211/13-ц
провадження № 61-715ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І.,                  Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження                                за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року та на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до                       ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 26 лютого по 01 березня 2008 року він позичив племіннику ОСОБА_2 32 100 доларів США, строком на три роки та зі сплатою 5% річних, що підтверджується складеною розпискою. Грошові кошти відповідач отримав до підписання розписки. 
 
Ураховуючи, що племінник повернув тільки 9800 доларів США та починаючи з                15 квітня 2011 року грошові кошти не повертає, просив стягнути на свою користь 570 775 грн заборгованості за договором позики.
 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року в складі судді Селіщевої Л. І., залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в складі колегії суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., у задоволенні позову відмовлено.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що наданий ОСОБА_1 документ (борговий зошит) не є належним доказом укладення договору позики, оскільки не містить всіх складових, які характерні для боргової розписки, зокрема, умови про передачу суми коштів у борг, вказівки по зобов`язанню по їх поверненню. Записи, які здійснені власноручно ОСОБА_3 не підтверджують факт передачі грошових коштів у борг та не свідчать про те, що відповідач зайняв у позивача 32 100 доларів США. Висновки судово-почеркознавчих експертиз підпису відповідача у борговому зошиті само по собі не доводить укладення між сторонами договору позики у розумінні вимог статей 1046,1047 ЦК України; висновки комплексної судово-технічної експертизи та додаткової судово-лінгвістичної експертизи носять характер припущень.
 
11 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16ц, від 16 січня 2019 року в справі № 446/3790/16ц, від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18. Зазначає, що у його борговому зошиті міститься запис про те, що відповідач взяв у позивача 3500 доларів США і                  10 200 грн на три роки під 5% річних, а також те, що відповідач отримав 32 100 доларів США та виконано підпис відповідачем, яким засвідчено, що він погоджується із цим. Таким чином, у борговому зошиті міститься інформація про те, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у борг на умовах та з обов'язком повернути борг у визначений строк.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Суди встановили, що позивач звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, і як на доказ отримання відповідачем позики, посилався на борговий зошит, у якому здійснено записи ним особисто, зокрема, про те, що відповідач взяв у нього в борг різні грошові суми. Указані записи датовані різними датами. 
 
У справі проведено комплексну судово-технічну експертизу, судово-почеркознавчу експертизу та додаткову судово-лінгвістичну експертизу.
 
Згідно висновку комплексної судово-технічної експертизи та судово-почеркознавчої експертизи записи щодо сум та дат у борговому зошиті здійснені ОСОБА_1 , запис: « Согласен ОСОБА_2 » виконаний відповідачем.
 
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                       № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суди встановили, що борговий зошит позивача не є належним доказом укладення між сторонами договору позики відповідно до приписів статті 1047 ЦК України, так як із його змісту (аркуш 2) неможливо достеменно встановити правову природу цих записів, він не підтверджує передачу позивачем коштів у борг відповідачу, точний розмір позики та обов'язок їх повернути. 
За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.
 
Посилання   ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16ц, від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справах за інших фактичних обставин.
 
Посилання на незастосування апеляційним судом висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                           № 446/3790/16-ц, є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2020 року та на постанову Миколаївського апеляційного суду від                       15 грудня 2020 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                  Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Крат
 
                                                                                                                       М. М. Русинчук