22-ц/804/402/21 
                                                                                264/6418/19 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                                   
                                    
     „26 ”  січня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 264/6418/19
Номер провадження 22-ц/804/402/21                 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – АТ КБ «ПриватБанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Царьова Олена Сергіївна, на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року головуючого судді  Пустовойт Т.В. зі складанням повного тексту судового рішення 16 листопада 2020 року по цивільній справі про захист прав споживача шляхом зобов`язання припинити нарахування заборгованості та пені за договором про споживчий кредит,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» ( далі- АТ КБ «ПриватБанк» ) про захист прав споживача шляхом зобов`язання припинити нарахування заборгованості та пені за договором про споживчий кредит б/н від 22 листопада 2012 року, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оскільки станом на січень 2014 року усі зобов`язання перед банком вона виконала, кредитні гроші повернула у повному обсязі, при цьому, виїжджаючи з окупованої території у травні 2014 року, знищила картку. Проте, у 2019 році на її номер телефону почали надходити смс-повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про наявність заборгованості, а саме: 01 серпня 2019 року – 197 192 грн, а 01 вересня 2019 року  вже 203 847 грн. З наявністю такої заборгованості вона категорично не згодна, кредитних зобов`язань перед банком не має. Зазначала, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, до якого застосовується законодавство про захист прав споживачів. З цих підстав вважає, що нарахування заборгованості та пені за договором про споживчий кредит б/н від 22 листопада 2012 року повинен бути припинений, тому просила задовольнити даний позов. З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати між нею та відповідачем припиненими правовідносини в частині зобов`язань по поверненню суми коштів у розмірі 7700 грн, що виникли на підставі анкети-заяви від 22 листопада 2010 року, у зв`язку з їх виконанням в повному обсязі; зобов`язати відповідача припинити дії по нарахуванню заборгованості, які проводяться на підставі вказаної анкети-заяви за всіма кредитними картками, виданими на ім`я позивача; визнати дії відповідача по нарахуванню заборгованості у вигляді тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафів неправомірними та скасувати вже нараховану заборгованість станом на прийняття рішення по справі.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом зобов`язання припинити нарахування заборгованості та пені за договором про споживчий кредит – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Царьова О. С., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог про захист прав споживачів шляхом зобов`язання припинити усі нарахування заборгованості та пені за договором споживчого кредиту, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, через що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів скарги зазначено, що позов мотивовано тим, що у 2019 році на мобільний телефон ОСОБА_1 стали надходити повідомлення щодо наявності у неї заборгованості перед відповідачем, яка станом на  01 вересня 2019 року складала 203 847 грн. Однак, позивач зауважує, що дійсно у 2010 році отримала від банку кредитну картку з кредитним лімітом 500 грн, однак будь-яка заборгованість по картці відсутня, оскільки виїжджаючи з окупованої території у травні 2014 року ОСОБА_1 виконала усі зобов`язання перед банком та знищила картку. Тобто,  за минуванням п`яти років банк почав повідомляти про наявність заборгованості та нарахування пені. Крім того, наголошує, що ОСОБА_1 підписувала анкету-заяву у 2011 році, при наявності умов, які були на час підписання, однак через кілька місяців умови кредитування було змінено, без погодження з клієнтом, в порушення ч. 2 ст. 634 ЦК України.
При відмові у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед банком та не враховано вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», розпорядження КМУ від 05 листопада 2014 року № 1079-р , яким зупинено дію розпорядження КМУ від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція», розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень КМУ». 
Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦПК України, зазначено, що оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 22 листопада 2010 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Вказуючи на ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1,2,5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначено, що аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Відзив на апеляційну скаргу  представником АТ КБ « ПриватБанк» мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Царьова О.С. підтримала доводи скарги, представник АТ КБ « ПриватБанк» Малервейн М.С. заперечувала проти задоволення скарги,повністю підтримала доводи відзиву ,просила рішення суду залишити без змін. 
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з*явилася,належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 12 січня 2021 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 81( а.с.219-220).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав . 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 05 березня 2008 року є клієнтом ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та отримала картку № НОМЕР_1 строком дії до 05/2010, за якою 17 жовтня 2011 року кредитні зобов`язання погашені повністю, що підтверджується відповідною випискою щодо руху коштів, наданою суду.
У 2010 році ОСОБА_1 повторно звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала відповідну анкету-заяву від 22 листопада 2010 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячна комісія 1%, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості за кредитом проводиться шляхом внесення коштів на карту клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової карти № НОМЕР_2 . У даній заяві зазначено, що позивач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до змісту якої позивач ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і зразками розрахунку суми сплати за використання кредитних засобів, що і засвідчила власним підписом; 22 листопада 2010 року отримала кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 з 22 листопада 2012 року активно користувалась вказаною кредитною карткою «Універсальна», що підтверджено випискою по кредитній банківській картці.
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № НОМЕР_3 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , судом також встановлено, що вказана картка активована 22 листопада 2012 року, встановлено кредитний ліміт – 300 грн.; того ж дня збільшено кредитний ліміт до 7700 грн.; 08 липня 2013 року знижено кредитний ліміт до 7130 грн.; 06 жовтня 2014 року знижено кредитний ліміт до 5000 грн.; 14 жовтня 2014 року встановлено кредитний ліміт – 5000 грн.; 28 жовтня 2014 року знижено кредитного ліміту  до 3620 грн.; 07 листопада 2019 року знижено кредитний ліміт до 0 грн.
Крім того,з  виписки по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , вбачається,що в період  з 23 листопада 2012 року по 13 грудня 2012 року загалом через банкомати отримано кредитних коштів на загальну суму 7401 грн ; 14 грудня 2012 року через термінал самообслуговування погашено заборгованість в розмірі 1000 грн.; у період  з 20 грудня 2012 року по 31 грудня 2012 року  через банкомати отримано кредитних коштів на загальну суму 1250 грн ; 16 січня 2013 року та 19 лютого 2013 року через термінал самообслуговування погашено заборгованість в загальному розмірі 800 грн.; 05 березня 2013 року через банкомат отримано кредитних коштів на суму 300 грн; 24 березня 2013 року через термінал самообслуговування погашено заборгованість в розмірі 500 грн; 12 квітня 2013 року через банкомат отримано кредитних коштів на суму 250 грн; 25 червня 2013 року через термінал самообслуговування погашено заборгованість в розмірі 500 грн. Після вказаної дати погашення заборгованості не проводилось. 
Станом на 01 квітня 2014 року є наявною заборгованість у розмірі 7 899,98 грн. 
Відповідно до  виписки банку по картковому рахунку та  розрахунку заборгованості станом на 14 листопада 2019 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 22 листопада 2012 року складає 207 467,37 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту – 3617,30 грн , за відсотками на прострочену заборгованість – 202 553,65 грн., пені – 1 296,42 грн.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк про стягнення незаконно утриманих грошових коштів із заробітної плати, задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 525,73 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2019 року залишено без змін.
Зі змісту вказаних судових рішень вбачається,що починаючи із 20 лютого 2018 року по 19 липня 2018 року  з  картки позивача ,яка відкривалася у березні 2018 року для отримання заробітної плати,банком проводилося автоматичне списання грошових коштів у суму 7525,73 грн, та позивач заперечував право банку примусового списання заборгованості з її  карткового рахунку, в позасудовому порядку та без її розпорядження. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із АТ КБ`ПриватБанк» безпідставно списаних грошових коштів в сумі 7525,73 грн, суд першої  інстанції виходив з відсутності доказів для автоматичного списання коштів . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того,що  позивач, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчила свою згоду із запропонованими банком умовами, а тому ,дійшов висновку ,що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій письмовій формі,договір є діючим, в період з моменту укладення договору позивач  тривалий час виконувала його умови, тобто вважала умови договору такими, що не порушують її прав, як споживача фінансового продукту. Твердження позивача про відсутність  заборгованості за користування кредитними коштами станом на 01 квітня 2014 року  спростовані дослідженими письмовими доказами ,а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання правовідносин припиненими в частині  зобов`язань , що виникли на підставі анкети-заяви від 22 листопада 2010 року. Щодо уточнених позовних вимог   про визнання дії відповідача по нарахуванню заборгованості у вигляді тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафів, тощо, суд вважав такі вимоги позивача спрямованими на ухилення від виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. Через недоведеність та необґрунтованість вимог,які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні ,суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні у повному обсязі. 
             Такий висновок суду є правильним та узгоджується з дослідженими доказами та нормами законодавства.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне .
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. За правилами частини другої статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
             Встановлено,що відповідно до укладеного договору № б/н від 22 листопада 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Зміна кредитного ліміту ,передбачена  п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь- якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.
Як вбачається з досліджених матеріалів справи ,позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом N0 СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві .
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. 
Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), яким підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України ). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України , якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. 
Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст.202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві.
Тарифи, розмір винагороди за послуги банку, є невід`ємною частиною договору. Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. 
Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором.
Як вбачається з матеріалів справи ,з моменту оформлення спірного кредитного договору пройшло шість  років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. 
Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості є  розрахунок заборгованості, виписка по рахунку.
Банком надані  докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань,а саме : копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, фото клієнта з карткою, виписка по рахунку.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін, наданих суду для обґрунтування своєї правової позиції. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з досліджених матеріалів справи  позивачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору. Натомість,банком надана до суду копія анкети-заяви від 22 листопада 2010 року, з якої  вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Позивачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що останній висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки “Універсальна” та особистим підписом засвідчила (в), що “ Я згодна (єн) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомилась (вся) і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...”.
Також до матеріалів позовної заяви долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка вказує на те, що позивачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1,9 % (22,8 % на рік), а згідно розрахунку  банк нараховує відсоткову ставку згідно змін у тарифах банку.
Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови.
Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті Банку.
Приймаючи до уваги те, що за ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то відсутність підпису  позивача в Умовах, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згідний з Умовами та Тарифами, що Заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та є недопустимими доказами.
Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг.
Відповідно до ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ч.1 ст.634 ЦК, підписавши заяву, фізична особа, приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору (умов кредитування).
До суду надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що позивачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що позивач  користувався грошима, отримував кошти через банкомат, а отже й отримав кредитну картку “Універсальна”, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором, погашення відображені в графі «сума погашення за наданим кредитом». 
Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку позивача, баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком,з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції.
Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.
Пунктом 21 Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року “ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин” роз`яснено, що Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що права сторін виникають на підставі договорів та інших правочинів. Згідно з ст.ст. 3, 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.
Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. 
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.
Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і позивачем було укладено договір, який ніким не оспорений.
Враховуючи норми закону та досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті.
Доводи апеляційної скарги в частині того,що суд не прийняв до уваги відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед банком не є слушними ,та спростовуються матеріалами справи . 
Так, відповідачем надано до суду виписку по рахунку ,яка  має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені:касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Із виписки вбачається, що позивач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. 
Тобто,користуючись кредитними коштами, позивачу були  відомі  умови договору та він визнавав свої зобов*язання , до певного часу належним чином виконував свої зобов*язання за кредитом, а тому  твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи.
Крім того,слід зауважити ,що  відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням,  проведеним належним чином. 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). 
Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
            З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
            Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
            Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.
              Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
        Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
          Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного  рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а  рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Царьова Олена Сергіївна – залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року – залишити без змін.

             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
             Повний текст постанови складений 05 лютого 2021 року. 

Судді: