КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 761/736/20
провадження №22-ц/824/3841/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Болотова Є.В., Музичко С.Г.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року /суддя Волошин В.О./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнової та моральної шкоди, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернулася з вимогами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якому просила суд: стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду в розмірі 6,53 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000,0 грн.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с.82-85/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати , позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності необхідних елементів делікту задля відшкодування шкоди. Так, протиправність правової поведінки відповідача як заподіювача шкоди - безпосередньо випливає із принципу обов`язковості судових рішень, закріпленого в статті 129 Конституції України як акті прямої дії та найвищої юридичної сили. Факт заподіяння майнової шкоди у вигляді неотриманих відсотків за договором ощадного рахунку (упущена вигода) підтверджується змістом відповідної угоди (Додаток 7 до позовної заяви), згідно з якою на кошти ощадного рахунку Позивача нараховуються 13% річних, а також тим, що саме на цей ощадний рахунок Позивач просив переказати кошти, стягнуті постановою Великої Палати Верховного Суду (Додатки 1 та 4 до позовної заяви), і тим, що саме на цей рахунок ці кошти фактично і надійшли з рахунку органу ДВС (Додаток 6 до позовної заяви). Вказувала, що рахунок № НОМЕР_1 , на який мали надійти (і в подальшому фактично надійшли) кошти, стягнуті з відповідача на виконання постанови Великої Палати Верховного Суду - є не депозитним, а ощадним (поточним з нарахуванням відсотків). Можливість зарахування коштів від інших осіб на рахунок № НОМЕР_1 - підтверджується також і зарахуванням коштів від органу державної виконавчої служби під час примусового виконання рішення. Наголошувала, що будь-яке порушення прав громадянина з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Отже, заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою державної установи - презюмується. Вказувала також, що за змістом статей 614, 617 ЦК України, - особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Отже, висновки суду першої інстанції щодо обов`язку позивача доводити вину відповідача у заподіянні шкоди - є хибними. Вина відповідача в заподіянні шкоди презюмується, і саме на відповідача покладається процесуальний обов`язок довести відсутність цієї вини відповідно до вимог частини третьої статті 12, частин першої та другої статті 81 ЦПК України. Окрім того, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень при здійсненні владної управлінської функції, то відшкодування завданої ним (або його посадовою особою) шкоди здійснюється незалежно від наявності його вини (або вини названих осіб), - у відповідності до статей 1173, 1174 ЦК України.
Відповідач з відзивом на апеляційну скаргу не звертався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що 
апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що додатковою постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 р. у справі №826/9960/15, стягнуто з відповідача на користь позивачки витрати на сплату судового збору у розмірі 87,7 грн.
07 серпня 2019 р. позивачка звернулася до відповідача із вимогою про добровільне виконання вказаної додаткової постанови, шляхом переказу коштів у належному до стягнення розмірі на поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Альфа Банк».
Листом від 04 вересня 2019р. №27-036-15401/19 відповідач на звернення позивачки зазначив, що наразі у відповідача відсутні правові підстави для виконання судового рішення, посилаючись на ст.ст. 2, 4, 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
11 вересня 2019 р. Окружним адміністративним судом м. Києва було видано виконавчий лист №826/9960/15 з примусового виконання додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019р.
20 вересня 2019 р. позивачка звернулася до Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві із заявою відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.
Постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шеремета О.В. від 24 вересня 2019р. відкрито виконавче провадження №60127565 з примусового виконання виконавчого листа №826/9960/15 від 11 вересня 2019р.
Як зазначає позивачка, кошти в розмірі 87,7 грн. стягнуті з відповідача під час примусового виконання додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду надійшли їй 24 грудня 2019 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки відповідачем не виконувалася постанова суду протягом 209 днів, позивачці було завдано майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди в розмірі 6,53 грн., оскільки вказані кошти за постановою суду вона просила відповідача перерахувати на її депозитний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Альфа Банк» зі ставкою 13% річних.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, про те, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Встановивши, що факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивачка як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою майновою шкодою, доказами, що містяться у справі наявність такого зв`язку не підтверджена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягненні упущеної вигоди в розмірі 6, 53 грн.
Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично відсутні, посилання апелянта на те, що рахунок, на який вона просила перерахувати кошти є ощадним (поточним з нарахуванням відсотків), колегією суддів не приймаються до уваги як такі, що не свідчать про зобов`язання на виконання рішення суду виплатити кошти шляхом перерахування саме з метою отримання позивачем відсотків річних.
Так, збитками, на які посилається позивач /а.с. 5 позову/ є упущена вигода.
Упущена вигода - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди.
В частині відмови у стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції також вірно керувався нормами ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом першої інстанції встановлено, що стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність відповідача в даному випадку презюмується, не приймаються до уваги, оскільки вказане не звільняє позивача від обов`язку доведення в чому саме полягала моральна шкода з приводу примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача 87, 70 грн.
Рішення про стягнення прийнято 29.05.2019 р., виконано у примусового порядку 24.12.2019 р.
Сам факт примусового виконання рішення суду не свідчить про наявність моральної шкоди у позивача. Звертаючись з позовом до суду в обґрунтування своєї позиції, він повинен її довести.
Доводи позову про те, що моральна шкода позивачу спричинена через зневагу до держави і підрив довіри до спроможності держави забезпечити базові, основні засади верховенства права /а.с.7 позову/, спростовуються фактом виконання рішення органами виконавчої служби і вказують на додаткову, на думку позивача, підставу для відшкодування без конкретизації які саме моральні страждання були понесені у зв`язку з примусовим, а не добровільним виконанням рішення суду про стягнення 87, 70 грн.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року - залишити без задоволення.  
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року  -  залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: