ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 березня 2021 року           справа №360/4777/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу     ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р. (у повному обсязі складено 20 січня 2021 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області)  у справі  № 360/4777/20 (головуючий І інстанції суддя І.О. Свергун)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області  про визнання дій неправомірними, стягнення соціальної допомоги та стягнення моральної шкоди,

                                               ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2020 року    ОСОБА_1 звернулась до суду з  позовною заявою до   Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області,  в якій, з урахуванням уточнень, просила визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати на  її користь соціальної допомоги на утримання   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з грудня 2018 року по травень 2019 року включно; стягнути з відповідача на  її користь соціальну допомогу на утримання    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з грудня 2018 року по травень 2019 року включно; визнати неправомірними дії відповідача щодо незаконного припинення та невиплати на її користь   соціальної допомоги на утримання    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування за серпень, вересень, листопад 2020 року; стягнути з відповідача на її користь  соціальну допомогу на утримання    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування за серпень, вересень, листопад 2020 року; стягнути з відповідача на її користь   моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн; винести окрему ухвалу щодо ігнорування посадовими особами відповідача судових рішень, які набули чинності; зобов`язати відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення (а.с. 1-4, 22-25). 
Рішенням   Луганського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі № 360/4777/20   позов задоволено частково.   
Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо невиплати   ОСОБА_1 соціальної допомоги на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 та з 01.11.2020.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 соціальну допомогу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,    якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 та з 01.11.2020.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 78-83).
Не погодившись    із    судовим    рішенням,  позивач   подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови  у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить  про те, що моральної шкоди не завдано. Посилається на рішення Верховного Суду.
Щодо неправомірності відмови сплатити допомогу за період з грудня 2018 по травень 2019 зазначає, що відповідач, не зважаючи на наявність судового рішення та виконавчого провадження остаточно не виконав постанову суду від 29.05.2019 № 360/4477/18.
Також вважає необхідним винесення судом окремої ухвали та надання відповідачем звіту про виконання судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
За унормуванням  ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково    поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 09.12.2013 № 404 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 05.09.2013 у справі № 430/1695/13-ц про позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_4 (а.с. 16 зв. бік).
Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 09.12.2013 № 405 встановлено опіку над малолітньою   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено ОСОБА_1 опікуном над малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 у справі № 360/4477/18 позовні вимоги   ОСОБА_1 до УСЗН Станично-Луганської РДА про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення УСЗН Станично-Луганської РДА № 383 від 26.03.2018 про відмову   ОСОБА_1 в призначенні соціальної допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; визнано неправомірними дії УСЗН Станично-Луганської РДА щодо вимоги надати для оформлення соціальної допомоги довідки про нараховані аліменти; зобов`язано УСЗН Станично-Луганської РДА нарахувати та сплатити   соціальну допомогу на утримання   ОСОБА_3 , якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування у розмірі, що становить два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку з урахуванням компенсації з 01.12.2017 (а.с. 75-77).
Позивач  21.06.2019 звернулася до УСЗН Станично-Луганської РДА із заявою про продовження виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування (а.с. 47-52).
Звернення позивача  є повторним. На заяві наявні відмітки про прийняття 21.06.2019 заяви та документів, їх реєстрацію за № 1367. Також наявна відмітка, що для розгляду заяви заявнику необхідно додати до 21.07.2019 такі документи: довідку про держзабезпечення, довідку про аліменти (а.с. 48).
Рішенням УСЗН Станично-Луганської РДА про відмову в призначенні соціальної допомоги від 25.07.2019 відмовлено позивачу у призначенні соціальної допомоги у зв`язку з закінченням терміну надання документів (довідка з держзабезпечення, довідка про аліменти) (а.с. 54).
Вказане рішення відповідача було оскаржено до суду та рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 у справі № 360/4259/19 позов   ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії УСЗН Станично-Луганської РДА щодо вимоги надати для оформлення соціальної допомоги довідки про нараховані аліменти; визнано протиправним та скасовано рішення УСЗН Станично-Луганської РДА від 25.07.2019 про відмову позивачу в призначенні соціальної допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; зобов`язано УСЗН Станично-Луганської РДА нарахувати та сплатити  позивачу соціальну допомогу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у розмірі, що становить два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку з урахуванням компенсації з 21.06.2019 (а.с. 5-8).
29.11.2019 позивач знову звернулася до УСЗН Станично-Луганської РДА із заявою про продовження виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування (а.с. 56-58).
На заяві наявні відмітки про прийняття 29.11.2019 заяви та документів, їх реєстрацію за № 2860. Також наявна відмітка, що для розгляду заяви заявнику необхідно додати до 29.12.2019 такі документи: довідку про неотримання аліментів (а.с. 56).
20.12.2019 позивач звернулася до УСЗН Станично-Луганської РДА з заявою, в якій зазначила, що не може надати довідку про стягнення аліментів. Також зазначила, що її донька  знаходиться на території АР Крим, що унеможливлює стягнення з неї аліментів на    ОСОБА_3 , яка знаходиться під опікою позивача (а.с. 59).
Рішенням УСЗН Станично-Луганської РДА від 13.01.2020 про призначення допомоги сім`ям з дітьми позивачу призначено допомогу на дітей, які знаходяться під опікою або піклуванням у період з 01.06.2019 по 31.05.2020 (а.с. 61).
03.08.2020 та 03.09.2020 відповідачем прийнято розпорядження про зменшення фінансування на зарахування державної допомоги по догляду опіки та піклування   ОСОБА_1 . Кошти повернуто на рахунок УСЗН Станично-Луганської РДА (а.с. 63-64).
22.09.2020 позивач звернулася до УСЗН Станично-Луганської РДА із заявою про продовження виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування. На заяві наявні відмітки про прийняття 22.09.2020 заяви та документів на 1 арк., їх реєстрацію за № 1504. Також наявна відмітка, що для розгляду заяви заявнику необхідно додати до 22.10.2020 такі документи: довідку про неотримання аліментів, довідку про держзабезпечення (а.с. 65-67).
15.10.2020 позивач надала УСЗН Станично-Луганської РДА пояснення, що не може надати довідку про стягнення аліментів. На утримання малолітньої дитини ОСОБА_3  від ОСОБА_4 , яка мешкає на території АР Крим, аліментів не отримує (а.с. 68).
02.11.2020 відповідачем прийнято розпорядження про зменшення фінансування на зарахування державної допомоги по догляду опіки та піклування ОСОБА_1 . Кошти повернуто на рахунок УСЗН Станично-Луганської РДА (а.с. 72).
Судами встановлено, що з урахуванням довідок УСЗН Станично-Луганської РДА від 29.01.2020 № 59, № 60 та розпоряджень про зменшення фінансування на зарахування державної допомоги по догляду опіки та піклування від 03.08.2020, від 03.09.2020 та від 02.11.2020 позивач не отримувала допомогу на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням у період з 01.12.2018 по 31.05.2019, з 01.08.2020 по 30.09.2020 та не отримує вказану допомогу з листопада 2020 по цей час. 
При вирішенні справи  суд виходить з наступного.
Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дії відповідача щодо невиплати на користь позивача соціальної допомоги на утримання   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування за період з грудня 2018 року по травень 2019 року включно, та стягнення з відповідача на користь позивача соціальної допомоги на утримання   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування за період з грудня 2018 року по травень 2019 року включно, суд зазначає таке.
Пунктом 28 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 визначено, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається на дванадцять місяців. Питання про продовження виплати допомоги вирішується на підставі заяви та довідок про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що одержує опікун чи піклувальник на дитину.
Питання виплати допомоги у разі несвоєчасного звернення опікуна чи піклувальника з поважних причин за продовженням її виплати (поважними причинами є перебування на лікуванні, причини, через які фізично неможливо своєчасно подати заяву, або наявність об`єктивних обставин, коли опікун чи піклувальник не могли звернутися із заявою, та інші причини, визначені комісією з питань захисту прав дитини (далі - комісія) вирішується на підставі рішення органу опіки та піклування з урахуванням рекомендацій комісії. Виплата допомоги за минулий період здійснюється не більш як за 12 місяців з місяця закінчення виплати.
За змістом пункту 29 Порядку допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається з місяця, в якому була подана заява з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця до моменту досягнення дитиною 18-річного віку включно.
Матеріалами встановлено, що  відповідачем на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 у справі № 360/4477/18 нараховано та сплачено  позивачу соціальну допомогу на утримання ОСОБА_3 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, з 01.12.2017 по 30.11.2018.
З огляду на положення пункту 28 Порядку допомога призначається на 12 місяців за відповідною заявою. Питання про продовження виплати допомоги також вирішується за заявою.
Таким чином, посилання апелянта на невиконання постанови суду від 29.05.2019 № 360/4477/18 спростовується матеріалами справи.
З урахуванням наведеного, для продовження виплати  позивачу соціальної допомоги на утримання   ОСОБА_3 , якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, з 01.12.2018 на виконання пункту 28 Порядку необхідно було звернутися до відповідача з відповідною заявою.
Доказів звернення  позивача до УСЗН Станично-Луганської РДА з заявою про продовження виплати допомоги у період з грудня 2018 року по травень 2019 року матеріали справи не містять.
Відтак, у задоволенні позовних вимог в цій частині судом першої інстанції відмовлено правомірно. 
Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Так, згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4(пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Позивач зазначила, що неправомірні дії відповідача зумовили глибокі душевні страждання, які виразилися у глибокому почутті несправедливості, яке викликане явним, зухвалим умисним нехтуванням законних прав позивача, показуючи свій службовий статус як посадової особи. Усі ці обставини призвели до виникнення у позивача хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційному стані внаслідок чого їй було завдано моральні страждання. Згідно розрахунку моральна шкода складається з несплаченої компенсації за періоди: з 01.12.2017 по 10.07.2019, з 11.07.2019 по 06.02.2020, з 06.08.2020 по 06.12.2020, 3% річних цих сум - загальна сума 24222 грн та транспортних витрат позивача (поїздки позивача з місця мешкання на протязі трьох років - 30 поїздок загальною вартістю 25х30=750 грн). Загальна сума моральної шкоди - 25000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  позивачем  не надано до суду жодного доказу на підтвердження завдання шкоди її психоемоційному стану, а також причинного зв`язку між діями відповідача та завданням позивачці від цього моральної шкоди (у вигляді душевних чи фізичних страждань тощо). Сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Крім того, суд відзначає, що частина доводів апеляційної скарги стосовно відшкодування моральної шкоди не стосується даної справи.
Що стосується клопотання позивача про винесення окремої ухвали щодо ігнорування посадовими особами відповідача судових рішень, які набули чинності, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 129 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Як встановлено судами, відповідачем на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 у справі № 360/4477/18 нараховано та сплачено  позивачу соціальну допомогу на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,    якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування з 01.12.2017 по 30.11.2018.
Таким чином, оскільки відповідачем постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 у справі № 360/4477/18 та рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 у справі № 360/4259/19 було виконано, то підстави для винесення окремої ухвали щодо їх невиконання відсутні.
Що стосується зави про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.
За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
За таких обставин судом першої інстанції правомірно відмолено в зазначеній частині позовних вимог. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
З урахуванням зазначених обставин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме  визнання протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо невиплати   ОСОБА_1 соціальної допомоги на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 та з 01.11.2020 та зобов`язання Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 соціальну допомогу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 та з 01.11.2020.
Частиною 1  ст. 77 КАС України  передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача  відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України 
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається. 
Керуючись ст. ст.  283, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,

                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну    скаргу    ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р.   -  залишити без задоволення.
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р.    у справі  № 360/4777/20  –  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення  складено 22.03.2021 року.

Колегія суддів                                                                                           Г.М. Міронова
                                                                                                                                 
                                                                                                                  І.В. Геращенко                                                                                                                   
                                                                                                                     
                                                                                                                  Е.Г. Казначеєв