П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 565/1313/20
Провадження № 22-ц/4815/268/21

Головуючий у Кузнецовському міському суді 
Рівненської області: суддя Малков В.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
10.12.2020 (час не зазначено) в м. Вараш Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 15.12.2020. 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Дем`яненко Любов Петрівна;
відповідача – адвокат Савонік Любов Онуфріївна;

за участі: сторін і представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом шляхом припинення сервітуту,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом шляхом припинення сервітуту. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що квартира АДРЕСА_1 , право користування на яку просить позбавити відповідача, є власністю ОСОБА_1 . Ще до розірвання 10 січня 2020 року шлюбних відносин ОСОБА_2 з грудня 2019 року у спірній квартирі припинив проживати. Разом з тим, він зареєстрований у цьому жилому приміщенні, що створює позивачу перешкоди у користуванні. При цьому зазначає, що відповідач порушує норми і правила співжиття та виявляє антигромадянську поведінку – створював конфліктні ситуації, вчиняв домашнє насильство і протиправно застосовував фізичну силу, що підтверджується неодноразовими (дванадцять разів) зверненнями до органів поліції протягом 2019-2020 років.
За результатами звернень 23 листопада 2019 року внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України, а 10 вересня 2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 1732 КУпАП з винесенням заборонного припису щодо контактів, входу і перебування в місці помешкання позивача терміном на 10 діб.
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом шляхом припинення сервітуту. 
У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося про існування колізії між правовими висновками Верховного Суду у постановах від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц та від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18, що судом враховано не було. Так, остання правова позиція вказує про обов`язковість розуміння, що сервітут – це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування і розпорядження цим майном.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Посилалася на норми ст. 116 ЖК УРСР і вважала, що існують достатні підстави для виселення відповідача через його антигромадську поведінку, що стверджувалося заходами попередження, які вживалися органами внутрішніх справ за її зверненнями (дванадцять разів протягом 2019-2020 років). Так, ці заходи полягали у внесенні 23 листопада 2019 року відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України, 10 вересня 2019 року в силу ч. 2 ст. 1732 КУпАП і ст. 25 Закону України "Про запобігання і протидію домашньому насильству" ОСОБА_2 терміном на десять діб заборонено в будь-який спосіб контактувати з позивачем, входити і перебувати в місці її проживання. Висновком експерта №157 від 25 листопада 2019 року зазначено про заподіяння ОСОБА_1 середнього ступеня тілесних ушкоджень, про що до ЄРДР теж було внесено відповідні відомості і зараз провадиться досудове слідство. 
Між тим, суд залишив дані обставини без уваги.
Щодо обставини непроживання у спірній квартирі через відсутність доступу до неї, то ОСОБА_2 суду відповідних доказів не надав. Разом з тим, визнав те, що квартиру залишив добровільно і позивач надавала йому можливість мешкати у належній їй на праві власності кімнаті № НОМЕР_1 у гуртожитку, будинок АДРЕСА_2 . 
Окрім того, вважала, що відповідно до ст.ст. 319, 321, 391, 406 ЦК України вона має право на судовий захист свого права власності.
Виходячи з наведеного, просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове – про задоволення позову повністю.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався, хоча про право його подати у термін до 19 лютого 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності вимог позивача, оскільки надані ОСОБА_1 докази на підтвердження обставин систематичного порушення правил співжиття і антигромадської поведінки через застосування домашнього насильства, що робить неможливим спільне проживання сторін, визнано неналежними, а відповідач іншого житла не має, спірна квартира є його єдиним житлом і він має достатні та сталі зв`язки з нею. При цьому враховано, що ОСОБА_2 не є таким, що самоправно вселився до спірної квартири, а позбавлення його права користування житлом, де він проживає упродовж тривалого часу, не є співмірним з наслідками втручання у його право на повагу до житла. 
З огляду на наведені обставини позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Проте з такими висновками не можна погодитися.
Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 січня 2020 року. Від сімейних відносин мають трьох дітей – синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Цим же судовим рішенням зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено: квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю сторін; виділено ідеальні частки у праві власності на квартиру по Ѕ частині кожному з визнанням за ними права власності на частку. 
В подальшому, 21 квітня 2020 року, постановою Рівненського апеляційного суду рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову скасовано, а ОСОБА_2 в задоволенні вимог до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер довідки: 233496989; дата, час формування: 20.11.2020, 15:02:40; вбачається, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 6 м2, житловою – 27, 8 м2; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 82706556107; належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
У даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; та їхні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому відповідач зареєстрований за зазначеною адресою з 29 червня 2017 року. Ці дані встановлені довідками виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області від 12.10.2020 №1010-04 та від 21.10.2020 №1212/15-06.
Спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з приводу позбавлення відповідача права користування спірною квартирою через припинення сервітуту з огляду на те, що він є колишнім чоловіком (колишнім членом сім`ї) позивача, добровільно припинив проживати у квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2019 року, протягом 2019-2020 років скоював неправомірні дії щодо ОСОБА_1 , що полягало у неодноразовому вчиненні домашнього насильства, заподіянні тілесних ушкоджень, створенні сварок і конфліктів. 
З листа Вараського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області від 09.06.2020 №Д-8аз/215/01-2020 видно, що позивач упродовж 2019-2020 років дванадцять разів зверталася до Вараського відділу поліції щодо конфліктної ситуації зі своїм чоловіком, за наслідками яких працівниками органу внутрішніх справ прийняті рішення про розгляд заяв згідно з Законом України "Про звернення громадян", в т.ч. 23 листопада 2019 року до ЄРДР внесено відомості про факт вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Довідка про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , яка затверджена 12 вересня 2019 року ДОП СП Вараського ВП ГУ Національної поліції в Рівненській області з погодженням заступника начальника СВ Вараського ВП ГУНП в Рівненській області і т.в.о. заступника Вараського ВП ГУНП в Рівненській області, вказує, що до відповідача за вчинення домашнього насильства щодо позивача повторно протягом року складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 1732 КУпАП та в порядку ст. 25 Закону України "Про запобігання і протидію домашньому насильству" винесено припис про заборону кривднику терміном десять діб у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, входити та перебувати в місці проживання ОСОБА_1 .
Факти вчинення протиправних дій ОСОБА_9 щодо позивача вбачаються і з листа т.в.о. начальника Вараського відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 05 лютого 2020 року №875/215/01-2020. Так, щодо відповідача протягом року за скоєння домашнього насильства складено чотири адміністративні протоколи за ст. 1732 КУпАП, а саме від 30 квітня 2019 року (накладено стягнення у виді 170 гривень штрафу), від 11 вересня 2019 року (накладено стягнення у виді 680 гривень штрафу), від 23 листопада 2019 року і від 28 січня 2020 року, які перебувають на розгляді у Кузнецовському міському суді. Крім того, винесено два термінових заборонних приписи, один з яких діє до 19 год. 00 хв. 07 лютого 2020 року з забороною контактувати з позивачем терміном десять діб.
Приходячи до переконання про помилковість відмови в задоволенні позову, колегія суддів бере до уваги таке.
Згідно із ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Окрім того, слід урахувати також правову позицію, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. За її змістом, спір виник між власником житлового приміщення, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем житла з приводу користування ним після припинення шлюбу з власником будинку.
Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК УРСР.
Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.
Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Отже, і їх права, у т.ч. і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки власником спірної квартири є позивач, ОСОБА_2 є колишнім членом її сім`ї і добровільно залишив спірну квартиру, неодноразово вчиняв щодо ОСОБА_1 протиправні дії, що підтверджено відповідними доказами, що свідчить про неможливість їхнього сумісного проживання, він мешкає в іншому населеному пункті у близьких родичів, тому за обставинами справи подальше зберігання за ОСОБА_2 права користування чужим житлом є помилковим і недоцільним.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Отже, позов ОСОБА_1 слід задовольнити, а відповідачу – припинити його право користування (сервітут) квартирою АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Спонуканням для задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права при оцінці доказів у справі та неправильного застосування норм матеріального права.
В силу правил ч.ч. 1, 3, 6, 8, 13 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840, 80 гривень підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь, а 1 261, 20 гривень судового збору, від сплати яких було звільнено ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги, слід стягнути з відповідача в дохід держави.
На підставі ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402, ст.ст. 405-406 ЦК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Припинити право ОСОБА_2 у користуванні чужим майном (сервітут), а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права власності ОСОБА_1 . 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.
Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривні 20 копійок судового збору.
Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.03.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук