ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року	Львів	Справа № 500/3089/20 пров. № А/857/374/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Большакової О.О., Гінди О.М.
за участі секретаря судового засідання                        Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року про повернення зустрічної позовної заяви (суддя –Осташ А.В., м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  про стягнення податкового боргу,-
ВСТАНОВИВ:
Головне управління ДПС у Тернопільській області у  жовтні 2020 року звернулося до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 81   342   080 грн. 04 коп.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якій просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.07.2018, а саме: податкове повідомлення-рішення №00124791306 про сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 3 227 964 (три мільйони двісті двадцять сім тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 47 коп.; податкове повідомлення-рішення №00124741306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 76 777 769 (сімдесят шість мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн. 65 коп.;  податкове повідомлення-рішення  № 00124831306 про сплату податку на додану вартість в сумі 390 676 (триста дев`яносто тисяч шістсот сімдесят шість) грн. 25 коп.;  податкове повідомлення-рішення № 00124821306  яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 645 155 (шістсот сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн.. в декларації №9295349181 від 17.01.2018 за грудень 2017 року;  податкове повідомлення-рішення №00124811306, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на суму 3 160 (три тисячі сто шістдесят) грн. 26 коп.;  податкове повідомлення-рішення №00124731306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 1 (одна) грн.;  податкове повідомлення-рішення №  00124781306 про сплату військового збору в сумі 268 997 (двісті шістдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) грн. 04 коп.;   рішення №0124751306 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 28 356 (двадцять вісім тисяч триста п`ятдесят шість) грн. 37 коп.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року  зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень та рішення про застосування штрафних санкцій – повернено заявнику.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив  фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В доводах апеляційної скарги посилаючись на норми процесуального права вказує, що в суду першої інстанції не було підстав для повернення зустрічної позовної заяви, оскільки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду із зустрічним позовом. Так, статтею 177 КАС України передбачено, що відповідач, який не є суб`єктом владних повноважень, має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву, й положення вказаної статті підлягають застосуванню у спірному випадку. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що строки звернення до суду із зустрічним позовом врегульовані пунктом 56.19 статті 56 ПК України і статтею 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Головне управління ДПС у Тернопільській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо повернення зустрічного позову є правильними та обгрунтованими, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Повертаючи зустрічну позовну заяву на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, суд першої інстанції виходив із того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не усунув у встановлений суддею строк недоліків зустрічної позовної заяви, яку залишено без руху ухвалою суду від 09.11.2020.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до положень статей 2, 5 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Згідно з частиною 1   статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 частини 2   статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України   для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк,  який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.  Таким чином, на час виникнення спірних відносин та на момент звернення позивача до  суду   КАС України   передбачено, що строки звернення до суду можуть бути встановлені іншими законами України та регламентовано строк звернення до суду, який передбачений відповідним законом.
Разом з тим, частина 3   статті 122 КАС України   визначає, що      для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є   Податковий кодекс України.
Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України    прийняті контролюючим органом рішення можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Пунктом 56.18 цієї статті визначено, що з урахуванням строків давності, визначених   статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Згідно з пунктом   102.1   статті   102 ПК України   контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до   статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом   133.4   статті   133   цього   Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.
Отже, пунктом   56.18   статті   56 ПК України   встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу.
Водночас, відповідно до пункту   56.19   статті   56 ПК України за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.
Згідно з пунктом   56.19   статті   56 ПК України   у разі, коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Так, процедура адміністративного оскарження закінчується:   56.17.1. днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у зазначений строк;    56.17.2. днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги;   56.17.3. днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику;    56.17.5. днем звернення платника податків до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, що оскаржувались.
З системного аналізу приписів вказаних положень   ПК України   та   статті 122 КАС України   можна дійти висновку, що строки звернення до суду після застосування досудового порядку вирішення спору є коротшими, ніж звичайні строки. При цьому є різні правові режими щодо оскарження податкових повідомлень-рішень і рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань та інших рішень контролюючих органів, що не пов`язані з їх нарахуванням, саме в частині різної тривалості скорочених строків оскарження при попередньому використанні досудового порядку вирішення спору.
Застосування скорочених строків звернення при використанні досудового порядку врегулювання спорів у податкових правовідносинах установлено законом, зумовлено легітимною метою оперативного забезпечення настання правової визначеності для особи платника податків та у діяльності суб`єктів владних повноважень контролюючих органів, що кореспондується із встановленим алгоритмом і строками адміністрування податків для забезпечення належного виконання конституційного податкового обов`язку і має пропорційний характер, оскільки скорочення строку звернення не впливає на реалізацію особою права на судовий захист у зв`язку з достатністю часу на підготовку й оформлення правової позиції, ознайомлення з позицією контролюючого органу, залучення за потреби правових і фінансових консультантів в межах процедури адміністративного оскарження, у той час, як скорочені строки забезпечують досягнення зазначеної мети й завдань функціонування податкової системи держави.
Більш скорочені строки звернення до суду у випадку попередньої реалізації досудових процедур полягають у забезпеченні наступності юрисдикційних проваджень (адміністративних і судових) та пов`язанні з необхідністю мінімізувати темпоральний проміжок між досудовими процедурами та судовим провадженням.
Конституційний Суд України рішенням від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011   за результатами оцінки конституційності норми частини четвертої   статті 99 КАС України   у чинній на той час редакції (про скорочені строки звернення до адміністративного суду в разі попереднього використання можливостей досудового порядку вирішення спору) підтвердив її конституційність як такої, що забезпечує оперативність розгляду судової справи і жодною мірою не обмежує суб`єктів щодо права на судовий захист; нею скорочено строки здійснення окремих процесуальних дій, а змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя не звужено (абзаци шостий, чотирнадцятий пункту 6.1).
Такий висновок Конституційного Суду України судова палата Касаційного адміністративного суду Верховного Суду вважає релевантним щодо нинішнього стану нормативно-правового регулювання. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.10.2019 по справі №640/20468/18 та від 25.10.2019 у справі №640/20569/18.
Згідно зприписами пункту   1.1. статті   1 ПК України, цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту   1.3   статті      1 ПК України   цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені   Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми                  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
Зазначене свідчить про те, що положення   ПК України   не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.
В свою чергу, спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є   Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року N 2464-VI.
Положеннями абзаців 5-7, 9 частини четвертої   статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"   (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.  У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою нею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.  Отже, вказаними положеннями визначений порядок дій платника в частині непогодження із отриманим рішенням про нарахування пені та застосування штрафів, яким є адміністративний чи судовий вид оскарження.
Аналогічна правова позиція щодо застосування скороченого строку звернення до суду передбаченого спеціальними нормами інших законів викладена в постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 у справі №0740/1050/18 (К/9901/13133/19), від 8 серпня 2019      у справі № 480/106/19 (К/9901/16500/19), від 31 січня 2019 у справі № 802/983/18-а (К/9901/64845/18).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку для звернення з адміністративним позовом у цій справі застосовується для податкових повідомлень-рішень відповідно до пункту   56.19   статті   56 ПК України   строк протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження; для рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності відповідно до   статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»   -   протягом десяти календарних днів.
Як видно зі змісту зустрічної позовної заяви,  предметом судового оскарження є винесені      відповідачем податкові повідомлення-рішення та рішення  про застосування штрафних санкцій 13.07.2018, а саме: №00124791306 про сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 3 227 964 (три мільйони двісті двадцять сім тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн 47 коп.;податкове повідомлення-рішення №00124741306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 76 777 769 (сімдесят шість мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 65 коп.;податкове повідомлення-рішення №00124831306 про сплату податку на додану вартість в сумі 390 676 (триста дев`яносто тисяч шістсот сімдесят шість) грн.. 25 коп.;податкове повідомлення-рішення №00124821306 яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 645 155 (шістсот сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн в декларації №9295349181 від 17.01.2018 за грудень 2017 року;податкове повідомлення-рішення №00124811306, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на суму 3 160 (три тисячі сто шістдесят) грн 26 коп.;податкове повідомлення-рішення №00124731306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 1 (одна) грн;податкове повідомлення-рішення №00124781306 про сплату військового збору в сумі 268 997 (двісті шістдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) грн 04 коп.;   рішення №0124751306 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 28 356 (двадцять вісім тисяч триста п`ятдесят шість) грн 37 коп.
Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звертався до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, яким оскаржував 7 із 8 податкових повідомлень-рішень від 13.07.2018 (підтверджується матеріалами адміністративної справи №500/3089/20 та даними Єдиного державного реєстру судових      рішень).
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 у справі №500/2486/19, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2020, позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування      податкових повідомлень-рішень від 13.07.2018 №00124831306 про сплату податку на додану вартість в сумі 390 676,25 грн,      №00124791306 про сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 3 227 964,47 грн,      №00124741306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 76 777 769, 65 грн, №00124811306, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на суму 3 160,26 грн,      №00124731306 про сплату штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в сумі 1 грн, №00124801306 про сплату адміністративного штрафу та інших санкцій в сумі 170 грн,      №00124781306 про сплату військового збору в сумі 268 997,04 грн. та рішення №0124751306 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 28 356,37 грн, залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
В ухвалі Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 зазначено, що позивач скористався досудовим порядком вирішення спору шляхом подання 30.07.2018 повідомлення про оскарження рішень контролюючого органу до Головного управління ДФС в Тернопільській області.
Державною фіскальною службою України прийнято рішення за результатами розгляду скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 31.08.2018 №13627/М99-99-11-02-02-25, яким рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13.07.2018 №0124751306 та рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 13.07.2018 №0124771306 ГУ ДФС у Тернопільській області - залишено без змін.
Також судом у справі №500/2486/19 встановлено, що представник позивача отримав рішення від 31.08.2018 №13627/М99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги 07.09.2018, а з позовом до суду звернувся 29.10.2019,      тобто із значним пропуском встановленого строку звернення до суду.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, зустрічну позовну заяву про визнання протиправними та скасування вказаних вище податкових повідомлень-рішень та рішення  про застосування штрафних санкцій фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав 03.11.2020. При цьому, в апеляційній скарзі покликається, що строк звернення до суду із зустрічним позовом встановлений статтею 177 КАС України й такий ним дотримано.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими та такими, що суперечать положенням КАС України з огляду на наступне.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам КАС України, а саме: пропущено строк звернення до суду з позовом. Цією ж ухвалою надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із поданням доказів, що підтверджують поважність причин його пропуску.
На виконання вимог ухвали Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 позивачем подано заяву, в якій він просив суд застосувати до зустрічної позовної заяви строки звернення до суду, передбачені статтею 177 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 177 КАС України відповідач, який не є суб`єктом владних повноважень, має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Колегія суддів звертає увагу, що даною нормою передбачено лише часові рамки для пред`явлення зустрічного позову з метою спільного розгляду з первісним позовом, який у цій справі пред`явлений Головним управлінням ДПС у Тернопільській області.
Разом з тим, відповідно до вимог статті 178 КАС України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, в тому числі має бути подана з дотримання процесуального строку звернення до суду, який встановлений  статтею 122 КАС України та іншими Законами. 
Як встановлено судом, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду із зустрічним позовом, у зв`язку з чим ухвалою суду такий позов залишено без руху та надано термін для подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із доказами, що підтверджують поважність причин його пропуску.
Так як фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вимог ухвали про залишення зустрічного позову без руху не виконав, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення такого позову заявнику.
Доводи апеляційної скарги, на переконання колегії, є безпідставними, оскільки не підтверджують поважність пропуску позивачем строку звернення до суду із зустрічним позовом і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.
На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення  зустрічного позову заявнику.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії» (рішення від 22 жовтня 1996 року), «Девеер проти Бельгії» (рішення від 27 лютого 1980 року)).
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване ухвалу суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не спростовують правильності правових висновків цього судового рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на ухвалу суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують, як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення,  а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року про повернення зустрічної позовної заяви  у справі №500/3089/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. М. Гінда  	
Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року