Постанова
Іменем України
10 лютого 2021 року
м. Київ
Справа № 9901/22/20
Провадження № 11-141заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Гриціва М. І.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.
за участю
секретаря судового засіданняБіляр Л. В.,
представника відповідачаОСОБА_3
розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Президента України (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою позивача на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 квітня 2020 року, ухвалене колегією суддів у складі Білоуса О. В., Блажівської Н. Є., Гімона М. М., Гончарової І. А., Желтобрюх І. Л.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1.           Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною відмови відповідача в наданні запитуваних позивачем роздруківок розмов громадських активістів-учасників протесту та зобов`язання відповідача надати таку інформацію. Суд першої інстанції вважав, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи апеляційну скаргу позивача, має, зокрема, перевірити дотримання принципів правомірного втручання у право позивача на отримання інформації та у його свободу вираження поглядів.
(2) Короткий зміст позову
2.           20 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив :
2.1.       Визнати протиправною відмову відповідача в наданні інформації, запитуваної позивачем.
2.2.       Зобов`язати відповідача надати позивачу копії всіх роздруківок розмов громадських активістів-учасників акцій протесту, які є в розпорядженні відповідача і про які 9 жовтня 2019 року останній згадував під час розмови з ветеранами в Офісі Президента України (далі - запитувана інформація).
3.           Мотивував позовну заяву так :
3.1.       У відповідь на запит позивача від 29 листопада 2019 року про надання судових рішень, що дозволяли би прослуховування громадських активістів-учасників акції протесту проти втілення в життя так званої формули Штайнмаєра, членів «Руху опору капітуляції» та активістів акції протесту «Ні капітуляції» Департамент доступу до публічної інформації Офісу Президента України (далі - Департамент) надіслав позивачу лист від 4 грудня 2019 року № 12-09/5823, проте запитувані документи не надав.
3.2.       13 грудня 2019 року позивач надіслав відповідачу через спеціальну онлайн-форму на офіційному вебсайті Президента України запит на отримання публічної інформації з проханням надати запитувану інформацію. Позивач мотивував запит тим, що під час зустрічі відповідача із ветеранами російсько-української війни, які організовували акції протесту «Ні капітуляції», відповідач заявив, що йому кладуть на стіл роздруківки розмов громадських активістів.
3.3.       19 грудня 2019 року у відповідь на вказане звернення Департамент надіслав позивачу лист № 12-09/6117, в якому повідомив про неможливість надання запитуваних роздруківок розмов з огляду на те, що вказана інформація не є публічною.
3.4.       Бездіяльність відповідача з ненадання запитуваної інформації є протиправною, оскільки порушує право позивача на доступ до публічної інформації, гарантоване статтею 3, пунктом 6 частини першої статті 14, частиною другою статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
3.5.       Доступ до публічної інформації може бути обмежений лише тоді, якщо відмову у наданні такої інформації розпорядник обґрунтовує на підставі «трискладового тесту», а саме: 1) якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу; 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу; яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI); 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. 
3.6.       Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації, яка становить значний суспільний інтерес, є необґрунтованою.
3.7.       Запитувана інформація становить значний суспільний інтерес, оскільки стосується роздруківок розмов громадських активістів-учасників акцій протесту, в яких брали участь десятки тисяч людей. Відомості про вказані акції протесту поширили засоби масової інформації (далі - ЗМІ), зокрема: www.radiosvoboda.org/a/protesty-proty-formuly-shtainmaiera/30195697.html, www.ukrinform.ua/rubric-polytics/2792065-ucasniki-mitingu-proti-formuli-stajmaera-prijsli-pid-ofis-prezidenta.html, www.5.ua/suspilstvo/kyiv-dnipro-odesa-aktyvisty-znovu-vyishly-na-aktsiiu-ni-kapituliatsii-video-201573.html.
3.8.       Наявність у відповідача запитуваної інформації за відсутності законних підстав її набуття, що підтверджує лист Департаменту від 4 грудня 2019 року № 12-09/5823, може підтверджувати порушення відповідачем законодавства, а це також становить суспільний інтерес.
(3) Короткий зміст рішення суду першої інстанції
4.           2 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував рішенням такими обставинами:
4.1.       Розпорядник публічної інформації може (і має обов`язок) надати тільки ту публічну інформацію, яку він з огляду на свій правовий статус створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації, і якою він (розпорядник) володіє.
4.2.       Розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. А тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18).
4.3.       Оскільки відповідач не володіє запитуваною позивачем інформацією і така в межах наданих Конституцією України повноважень не може бути ним створена, що підтверджують встановлені обставини, відповідь Департаменту про неможливість надання запитуваної інформації є правомірною. 
4.4.       Відповідь на запит позивача надана у строк, передбачений частиною першою статті 20 Закону № 2939-VI, тобто не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
(5) Короткий зміст вимог апеляційної скарги
5.           14 квітня 2020 року позивач подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 2 квітня 2020 року й ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1)         Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
6.           Позивач мотивував апеляційну скаргу так :
6.1.       У позовній заяві, а також у запиті на публічну інформацію, адресованому відповідачу, позивач не вказував, що запитувана інформація створена відповідачем і задокументована Офісом Президента України; зі змісту публічного виступу відповідача позивач зрозумів, що відповідач запитувану інформацію отримав, і тому вона знаходиться у його володінні;
6.2.       Розпорядник публічної інформації зобов`язаний надати не лише ту публічну інформацію, яку він з огляду на свій правовий статус створив, але й ту, яку отримав розпорядник у процесі виконання суб`єктами владних повноважень їхніх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або ту, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939-VI.
6.3.       Суд першої інстанції не встановив, що відповідач не володіє інформацією, про володіння якою він публічно заявляв під час зустрічі із ветеранами. А у відзиві на адміністративний позов представник Офісу Президента України не заперечував, що слова відповідача про володіння такою інформацією дійсно мали місце.
6.4.       Слід застосувати висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладені у рішенні від 25 червня 2013 року у справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06).
6.5.       Суд першої інстанції безпідставно застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18, оскільки вказана справа та справа № 9901/22/20 не є аналогічними. У справі № 9901/925/18 думки суддів Великої Палати Верховного Суду стосовно вирішення спору розділилися, про що свідчать складені у ній дві окремі думки.
6.6.       Суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення клопотання позивача про допит свідка, який мав підтвердити важливі обставини для правильного вирішення справи.
(2)         Позиція відповідача
7.           26 травня 2020 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, який мотивував так :
7.1.       Визначальним для публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання його обов`язків. Враховуючи відсутність в Офісу Президента України запитуваної інформації, суд першої інстанції правильно виснував про правомірність відмови у її наданні.
7.2.       У відзиві на адміністративний позов відповідач вказав про відсутність фіксації в електронній (цифровій) формі його зустрічі з ветеранами, яка відбулася 9 жовтня 2019 року, що не можна трактувати як визнання Офісом Президента України того, що відповідач публічно заявив про наявність у нього запитуваної інформації.
7.3.       Враховуючи предмет позову, а також обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права, висловлювання відповідача не можуть входити до предмета доказування у справі та підтверджувати наявність або відсутність в Офісу Президента України запитуваної інформації. Тому суд першої інстанції правильно вважав недоцільним допит свідка, який нібито чув висловлювання відповідача під час розмови з ветеранами 9 жовтня 2019 року.
7.4.       Наведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, та власної інтерпретації скаржником обставин справи, норм матеріального та процесуального права. Тому такі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1)         Оцінка аргументів сторін і висновків суду першої інстанції
8.           Велика Палата Верховного Суду має вирішити, зокрема, питання про те, чи була відмова відповідача надати запитувану інформацію позивачеві втручанням у здійснення останнім правана отримання інформації, у свободу вираження поглядів, а також порушенням цього права (свободи).
(1.1) Щодо принципів правомірного втручання у свободу вираження поглядів 
9.           У цій справі спірні правовідносини виникли через відмову відповідача надати позивачу інформацію стосовно громадських активістів, які брали участь в різних акціях протесту. 
10.        Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).
11.        Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону України «Про інформацію»).
12.        Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина друга статті 6 Закону України «Про інформацію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
13.        Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів (речення перше та друге пункту першого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
14.        Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду(пункт 2 статті 10 Конвенції).
15.        Велика палата ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170): 
15.1.    Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів.
15.2.    Характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу.
15.3.    Особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань.
15.4.    Готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.
16.        Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).
17.        Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями статті 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також, чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій статті 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
(1.1.1) Щодо наявності втручання у свободу вираження поглядів
18.        Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням (яке у справі № 9901/22/20 відсутнє), і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11, пункт 156) і від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява № 10090/16, пункт 96)).
19.        Суд першої інстанції встановив такі обставини: 
19.1.    13 грудня 2019 року позивач через спеціальну онлайн форму на офіційному вебсайті Президента України надіслав запит про отримання публічної інформації, в якому просив надати копії всіх роздруківок розмов громадських активістів, які є в розпорядженні відповідача, і про які останній особисто згадував під час розмови з ветеранами 9 жовтня 2019 року в Офісі Президента України.
19.2.    19 грудня 2019 року у листі № 12-09/6117 Департамент повідомив позивача, що надати запитувану інформацію неможливо.
20.        Щодо мети запитувача. Позивач фактично вказав, що хотів викрити неправомірні дії з прослуховування громадських активістів-учасників акції протесту проти втілення в життя так званої формули Штайнмаєра, членів «Руху опору капітуляції» та активістів акції протесту «Ні капітуляції», оскільки у відповідь на його запит від 29 листопада 2019 року № 4509 про надання відповідних судових рішень та інформації про кримінальні провадження, у рамках яких могли би здійснюватися слідчі дії щодо учасників вказаних акцій протесту, Департамент означених документів не надав. Таке ненадання, на переконання позивача, підтверджує їхню відсутність. Тому, як вважає позивач, доступ відповідача до згаданої інформації не регламентувався процесуальними кодексами, Законами України «Про виконавче провадження» і «Про доступ до судових рішень».
21.        Щодо характеру запитуваної інформації. Позивач стверджував, що запитувана ним у відповідача інформація (тобто копії роздруківок розмов громадських активістів-учасників протесту, які, за твердженням позивача, є у розпорядженні відповідача, і про які 9 жовтня 2019 року останній згадував під час розмови з ветеранами в Офісі Президента України) є суспільно важливою. Велика Палата Верховного Суду з цим повністю погоджується.
22.        Інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли, inter alia, поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 84)).
23.        Визначення того, що може становити предмет суспільного інтересу, буде залежати від обставин кожної справи. Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість настільки, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значно стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або до бажання аудиторії дізнатися сенсацію чи навіть до вуаєризму. Для того, щоб з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 85)).
24.        На підтвердження доводів щодо суспільної важливості запитуваної інформації позивач у позовній заяві вказав вебадреси публікацій, в яких висвітлювалися події з означеної проблематики (див. пункт 3.7 постанови). Окрім того, у позовній заяві він наголосив, що наявність у відповідача запитуваної інформації за відсутності законних підстав для її набуття може означати порушення відповідачем законодавства України, що також становить суспільний інтерес.
25.        Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суспільний інтерес становить не зміст розмов, роздруківки яких хоче отримати позивач. Вона погоджується з останнім у тому, що значний суспільний інтерес становило ймовірне знаходження таких роздруківок у відповідача. Інформація про таке знаходження суттєво схвилювала позивача та змусила його поцікавитися відповідними роздруківками у відповідача. Факт прослуховування громадських активістів-учасників вищевказаних акцій протесту може суттєво впливати на життя людей, зокрема на їхню політичну активність. Крім того, збирання відповідачем роздруківок розмов людей за відсутності для цього законних підстав сам по собі міг зацікавити громадськість і збурити публічні дискусії. Тому намагання позивача отримати відповідну інформацію слід розуміти як таке, що спрямоване на сприяння прозорості у діяльності органів державної влади України та забезпечення участі громадськості в управлінні державними справами.
26.        Щодо особливої ролі запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Важливим питанням є те, чи виступає особа, яка прагне отримати доступ до відповідних відомостей для інформування громадськості, в ролі «громадського наглядача». Водночас це не означає, що право на доступ до інформації стосується виключно неурядових організацій і преси. Високий рівень захисту також поширюється на наукових працівників та авторів публікацій з питань, що становлять суспільний інтерес. З огляду на важливу роль, яку відіграє мережа інтернет у розширенні доступу громадськості до новин та у сприянні розповсюдженню інформації, функція блогерів і популярних користувачів соціальних мереж також може бути прирівняна до «громадського наглядача» у тому, що стосується захисту, передбаченого статтею 10 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 87)).
27.        З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини Велика Палата Верховного Суду вважає, що позивач, маючи намір отримати інформацію в інтересах, як він вважав, громадських активістів-учасників акцій протесту, у спірних правовідносинах виконував функцію «громадського наглядача» у розумінні статті 10 Конвенції.
28.        Щодо готовності та доступності запитуваної інформації. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги запит позивача від 29 листопада 2019 року № 4509, в якому він вказав, що заява відповідача про те, що йому «кладуть на стіл» роздруківки розмов громадських активістів була широко оприлюднена у ЗМІ. У клопотанні про допит свідка (а. с. 46-47), яке надійшло до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 6 березня 2020 року, позивач зазначив, що наявність у відповідача запитуваної інформації може підтвердити ОСОБА_2 , присутній під час розмови з ветеранами, яка відбулася 9 жовтня 2019 року в Офісі Президента України. Згідно з доводами клопотання про допит свідка саме допис ОСОБА_2 , розміщений в соціальній мережі «Facebook» (а. с. 206-209), став джерелом інформації, яку розповсюдили ЗМІ, про вказану заяву відповідача. Проте ні зі слів вказаної особи, яку позивач просив допитати як свідка, ні з повідомлень ЗМІ, ні зі слів відповідача, якщо він справді під час зустрічі з ветеранами 9 жовтня 2019 року в Офісі Президента України говорив про те, що мав запитувану інформацію, неможливо об`єктивно довести факти її існування, а тим більше знаходження у розпорядженні відповідача на час надання відповіді на запит позивача та на час розгляду справи у суді.
29.        Незважаючи на вказане, оскільки позивач отримав відмову у наданні запитуваної інформації, мотивовану, зокрема, тим, що така інформація не є публічною, а також, беручи до уваги те, що позивач мав відомості про ймовірне знаходження запитуваної інформації саме у відповідача, Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскаржена відмова відповідача має ознаки втручання у право позивача на свободу вираження поглядів, гарантоване статтею 10 Конвенції. Тому необхідно перевірити, чи було це втручання передбачене законом, чи переслідувало воно одну чи декілька легітимних цілей, наведених у пункті 2 статті 10 Конвенції, та чи було воно пропорційним таким цілям.
(1.1.2) Чи ґрунтувалося на законі втручання у свободу вираження поглядів?
30.        Закон № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
31.        Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (частина перша статті 1 Закону № 2939-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин)).
32.        Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (стаття 12 Закону № 2939-VI).
33.        Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати й оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI).
34.        Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI).
35.        Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша статті 19 Закону № 2939-VI).
36.        Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI).
37.        Президент України є органом державної влади здійснює у визначених Конституцією України сферах владні управлінські функції та приймає обов`язкові для виконання рішення. Тому відповідач згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням його конституційних повноважень.
38.        Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI).
39.        Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України (пункт 1 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 (далі - Положення)).
40.        Основними завданнями Офісу Президента України є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень (пункт 3 Положення).
41.        Офіс Президента України забезпечує в установленому порядку доступ до публічної інформації, розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до Президента України та його Офісу, консультацій під час оформлення запитів (підпункт 21 пункту 4 Положення).
42.        Для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб`єктів владних повноважень, підлягають обов`язковій реєстрації в системі обліку, що має містити: назву документа; дату створення документа; дату надходження документа; джерело інформації (автор, відповідний підрозділ); передбачену законом підставу віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом; строк обмеження доступу до інформації, у разі якщо вона віднесена до інформації з обмеженим доступом; галузь; ключові слова; тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіозаписи тощо); вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи); проекти рішень (доповідні записки, звернення, заяви, подання, пропозиції, листи тощо); форму та місце зберігання документа тощо (частина перша статті 18 Закону №2939-VI).
43.        За загальним правилом розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина перша статті 20 Закону № 2939-VI).
44.        Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (частина перша статті 22 Закону №2939-VI).
45.        Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI (див. аналогічні за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).
46.        Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону №2939-VI).
47.        Обмеження доступу до конкретної інформації, яка є в її розпорядника, допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19 та від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).
48.        Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (частина перша статті 23 Закону №2939-VI). Таке оскарження до суду здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
49.        Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (частина друга статті 23 Закону №2939-VI).
50.        Відмову у наданні позивачу запитуваної інформації, висловлену у листі від 19 грудня 2019 року № 12-09/6117 (а. с. 10-11), Департамент мотивував, зокрема, тим, що Закон № 2939-VI регулює відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, та не вимагає для відповіді на запит створювати певну інформацію, у тому числі нові види документів. Департамент також вказав, що до його повноважень не належить надання коментарів стосовно тих чи інших подій, осіб, суджень, а також коментування та надання оціночних суджень щодо інформаційних повідомлень, оприлюднених у ЗМІ, тощо.
51.        Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував такими доказами:
51.1.    Згідно з доповідною запискою від 6 лютого 2020 року (а. с. 36) за підписом т.в.о. керівника Департаменту доступу до публічної інформації Офісу Президента України під час опрацювання запитів позивача була врахована інформація, отримана від Департаменту документального забезпечення та Директорату з питань інформаційної політики Офісу Президента України. Проте за результатами опрацювання реєстраційно-довідкової бази вхідної службової кореспонденції запитувана інформація в Офісі Президента України відсутня. 
51.2.    За інформацією, наданою заступником Керівника Офісу Президента України - Керівником Департаменту документального забезпечення (а. с. 36), відповідно до вимог чинного законодавства цей Департамент забезпечує реєстрацію всіх документів, які надійшли на ім`я Президента України, керівництва Офісу Президента України, керівників структурних підрозділів, або створені у його структурних підрозділах. Реєстрація документів та ведення інформації про їх проходження, стан опрацювання здійснюються вказаним Департаментом в автоматизованій реєстраційно-довідковій базі «АСКОД». За результатами аналізу даних із бази «АСКОД» за періодом, ключовими словами, адресатами, запитувана позивачем інформація не реєструвалася, а отже, запитувані документи відсутні.
52.        Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за обставин цієї справи зазначені документи не є достатніми доказами для підтвердження законності відмови відповідача у наданні запитуваної інформації. Той факт, що саме запитувана інформація не зареєстрована у певних базах даних Офісу Президента України не є достатньою підставою вважати, що такої інформації у відповідача не було, і що він її не отримував.
53.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє, і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18 і від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).
54.        Згідно з листом Керівника Апарату Офісу Президента України від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984 (а. с. 168), надісланим Великій Палаті Верховного Суду у відповідь на запит судді-доповідача від 6 жовтня 2020 року, у розпорядженні відповідача немає публічної інформації у виді запитуваних «роздруківок розмов громадських активістів», що унеможливлює їх надання на запит про доступ до публічної інформації.
55.        Незважаючи на те, що у листах від 19 грудня 2019 року № 12-09/6117 і від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984 підстави для відмови у наданні позивачу запитуваної інформації сформульовані по-різному, і що саме текст відмови у листі від 19 грудня 2019 року № 12-09/6117 спонукав позивача звернутися до суду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що підтверджена у листі від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984 відсутність запитуваної інформації саме у відповідача за відсутності у нього обов`язку відповідно до компетенції, передбаченої Конституцією України, володіти такою інформацією, унеможливлює покладення на відповідача за рішенням суду обов`язку надати її позивачеві. З урахуванням наведеного відмова у наданні запитуваної інформації є такою, що передбачена пунктом 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI, а отже, є встановленою законом у розумінні пункту 2 статті 10 Конвенції.
(1.1.3) Чи переслідувало втручання у свободу вираження поглядів легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 статті 10 Конвенції, та чи є таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?
56.        Пункт 2 статті 10 Конвенції встановлює, що можливість здійснення свобод, визначених у пункті 1, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати не тільки обмеженням, але й формальностям, умовам або санкціям, що необхідні у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
57.        Якщо навіть зважити на те, що формулювання відмови у листі від 19 грудня 2019 року № 12-09/6117 не дозволили позивачеві встановити відсутність запитуваної ним інформації саме у відповідача та кваліфікувати таку відмову за пунктом 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI, то за наявності вказаної інформації у відповідача у день, коли він 9 жовтня 2019 року мав зустріч із ветеранами в Офісі Президента України чи на день надання зазначеної відмови позивачеві, втручання у право останнього на свободу вираження поглядів за конкретних обставин мало переслідувати мету захисту прав інших осіб на приватність. 
58.        У позовній заяві позивач просив відповідача надати йому копії роздруківок усіх без винятку розмов громадських активістів-учасників акцій протесту, тобто інформацію, що стосувалася не його особисто, а невизначеної кількості третіх осіб. Вочевидь у цьому випадку кожен із таких учасників акцій протесту має гарантоване право на повагу до таємниці його кореспонденції, включаючи телефонні розмови. За таких обставин право позивача на доступ до запитуваної інформації не має пріоритету над захистом прав осіб, роздруківки розмов яких він хотів отримати у відповідача.
59.        Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI). Оскільки Закон № 2939-VIгарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.
60.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що надання позивачу запитуваної інформації стосовно третіх осіб, представником яких він не був, і стосунку якої до нього особисто він не пояснив, означало би невиправдане втручання позивача у права тих громадських активістів-учасників акцій протесту, роздруківки розмов яких він хотів отримати. Крім того, оскільки свобода вираження поглядів, що за визначених у практиці ЄСПЛ критеріїв охоплює доступ до інформації, може підлягати не тільки обмеженням, але й формальностям і умовам, позивач, запитуючи інформацію щодо третіх осіб, мав забезпечити реалізацію гарантованого у пункті 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI права цих осіб. Проте у запиті позивача інформація, що забезпечувала би таку реалізацію, відсутня. Недотримання визначеного у пункті 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI права людини, стосовно якої збирається наявна у володінні її розпорядника інформація, дозволяє останньому відмовити в її наданні. Така відмова у доступі до інформації буде пропорційною меті захисту прав і свобод особи, щодо якої запитувач збирає інформацію.
61.        Хоча певні сумніви стосовно перебування у володінні відповідача запитуваної інформації до надання 19 грудня 2019 року відповіді на запит позивача можуть з боку стороннього спостерігача залишатися, надання такої інформації у вигляді роздруківок усіх розмов громадських активістів-учасників акцій протесту було би невиправданим втручанням у право цих осіб на приватність. За обставин цієї справи, враховуючи відсутність гарантій прав осіб, роздруківки розмов яких хотів отримати позивач, у разі надання йому цих роздруківок, ніщо не підтверджує нагальність суспільної потреби у наданні позивачеві запитуваної інформації, якщо би така була у відповідача. Навіть за умов, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, і що вона була би наявна у відповідача, ненадання позивачу «роздруківок розмов громадських активістів», тобто інформації про життя третіх осіб, є пропорційним меті захисту їхнього права на приватність.
(1.2)     Щодо інших доводів апеляційної скарги
62.        Позивач наполягає на тому, що у справі № 9901/22/20 застосовними є висновки ЄСПЛ, сформульовані у рішенні від 25 червня 2013 року у справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06), в якій цей суд констатував порушення статті 10 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважає ці висновки незастосовними у справі № 9901/22/20 з огляду на відмінність обставин обох справ:
62.1.    У справі, яку розглядав ЄСПЛ, громадська організація (заявник), яка здійснювала моніторинг перехідних законів з метою забезпечення дотримання прав людини, демократії та верховенства права, звернулася до розвідувальної служби Сербії з проханням надати інформацію про кількість осіб, за якими ця служба вела спостереження за допомогою електронних засобів у 2005 році. Розвідувальна служба відмовила у наданні відповідної інформації з огляду на приписи Акту про свободу інформації від 2004 року. 
62.2.    Громадська організація оскаржила відмову у наданні інформації до Комісара з інформаційних питань, який виснував про порушення розвідслужбою вимог закону та розпорядився надати запитувачу відповідну інформацію протягом 3 днів. 
62.3.    У вересні 2008 року розвідслужба повідомила громадській організації, що вона не володіє запитуваною інформацією.
62.4.    ЄСПЛ констатував, що вперте небажання сербської спецслужби виконувати розпорядження Комісара з інформаційних питань становило порушення національного законодавства і було рівносильним свавіллю. 
62.5.    Натомість у справі № 9901/22/20 позивач не запитував відповідача про те, скількох саме громадських активістів-учасників протесту стосуються роздруківки їхніх розмов, які нібито були у володінні відповідача, як і не запитував те, чи мав останній у володінні ці роздруківки. Позивач вважав достовірною отриману від третьої особи інформацію про таку наявність і просив надати йому саме роздруківки таких розмов, тобто просив надати інформацію, яка стосується прав і свобод інших осіб.
63.        Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи апеляційної скарги про незастосовність у справі № 9901/22/20 її висновків, сформульованих у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18, оскільки підставою для застосування відповідних висновків Верховного Суду, є не тотожність, а подібність спірних правовідносин. Доводи про те, що у справі № 9901/925/18 незгодні з ухваленим у ній судовим рішенням судді Великої Палати Верховного Суду склали дві окремі думки, не є перешкодою для застосування викладених у постанові висновків.
64.        Крім того, в апеляційній скарзі позивач скаржиться на те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про допит свідка, який, на думку позивача, міг підтвердити важливі обставини для вирішення справи.
64.1.    Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).
64.2.    У матеріалах справи є роздруківка вищевказаного інформаційного допису, який був опублікований у соціальній мережі «Facebook» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 і згідно з доводами позивача набув широкого розголосу у ЗМІ. Автор цього допису висвітлив власне бачення подій, які мали місце 9 жовтня 2019 року під час зустрічі з відповідачем в Офісі Президента України. Відображена у зазначеному дописі інформація, як і доводи позивача про те, що автор допису був учасником зазначеної зустрічі й особисто чув, як відповідач заявив, що йому «кладуть на стіл» записи розмов громадських активістів-учасників акцій протесту, не дозволяють встановити ті факти, що можуть впливати на висновок суду стосовно предмета позову.
64.3.    Вище Велика Палата Верховного Суду встановила наявність визначених законом підстав для втручання у право позивача на отримання інформації та у свободу вираження поглядів, а також легітимної мети для такого втручання і відсутність гарантій прав осіб, роздруківки розмов яких хотів отримати позивач, у разі надання йому цих роздруківок. Тому немає підстав вважати, що, відмовивши у задоволенні клопотання про допит свідка, суд першої інстанції порушив право позивача на подання доказів і на доведення перед судом їх переконливості.
65.        З аналогічних мотивів відсутні підстави для задоволення поданого позивачем Великій Палаті Верховного Суду 29 жовтня 2020 року клопотання про допит свідків ОСОБА_2 й особисто відповідача. Показання цих осіб не можуть спростувати наявність визначених законом підстав для втручання у право позивача на отримання інформації та у свободу вираження поглядів, а також легітимної мети для такого втручання і відсутність гарантій прав осіб, роздруківки розмов яких хотів отримати позивач, у разі надання йому цих роздруківок. Крім того, допит сторони як свідка можливий у тому випадку, коли ця сторона чи її представник заявляє про певні факти, які мають значення для справи, та надає згоду на такий допит (статті 93, 216 КАС України).
66.        29 жовтня 2020 року позивач також заявив клопотання про накладення на представника відповідача ОСОБА_3 штрафу, оскільки той всупереч припису частини дев`ятої статті 79 КАС України не виконав покладеного на нього процесуального обов`язку - не надіслав позивачу або його представникові «копію відповіді відповідача на звернення суду щодо отримання інформації».
66.1.    Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства (частина перша статті 144 КАС України).
66.2.    До заходів процесуального примусу належить штраф (пункт 5 частини першої статті 145 КАС України).
66.3.    Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу (пункт 1 частини першої статті 149 КАС України).
66.4.    У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника (частина третя статті 149 КАС України).
66.5.    Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 79 КАС України).
66.6.    Лист Керівника Апарату Офісу Президента України від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984 (а. с. 168) Офіс Президента України надіслав Великій Палаті Верховного Суду у відповідь на запит судді-доповідача від 6 жовтня 2020 року (а. с. 160-161) (частина четверта статті 77 КАС України).
66.7.    28 жовтня 2020 року на судовому засіданні, відповідаючи на запитання суду, чи є у розпорядженні позивача лист Керівника Апарату Офісу Президента України від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984, представник позивача повідомив, що отримав копію цього листа перед судовим засіданням.Вказане зафіксовано на відповідному технічному записі (а. с. 177; файл channel 01 2020_10_28 17-05-03; час: 0:43 - 0:52).Крім того, факт надання позивачеві зазначеної копії листа підтверджує напис його представника на клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи від 28 жовтня 2020 року (а. с. 170). Отже, у матеріалах справи є достатні підтвердження надання позивачеві копії листа Керівника Апарату Офісу Президента України від 26 жовтня 2020 року № 03-01/1984. Тому не можна вважати, що відповідач не виконав його процесуальний обов`язок, і що за таке невиконання суд може застосувати штраф як захід процесуального примусу.
(2) Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
(2.1)     Щодо суті апеляційної скарги
67.        За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (пункт 2 частини першої статті 315 КАС України).
68.        Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 2 і 3 частини першої статті 317 КАС України).
69.        Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
70.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне рішення, неправильно застосував норми права, вважав встановленою обставиною відсутність у відповідача запитуваної інформації на підставі доказів, які не були достатніми, а також не звернув увагу на те, що об`єктом інтересу позивача є роздруківки розмов третіх осіб, які мають передбачені законом гарантії від втручання у їхні права. Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 2 квітня 2020 рокуз урахуванням висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду.
(2.2)     Щодо судових витрат
71.        З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись частинами першою та другою статті 243, статтями 250, 266, пунктом 2 частини першої статті 315, пунктом 2 частини першої статті 317, статтями 321, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
п о с т а н о в и л а :
1.    Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.    Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 квітня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 2 квітня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя	 	В. С. Князєв	
Суддя-доповідач	 	М. І. Гриців	
Судді:          	Т. О. Анцупова	Г. Р. Крет	
 	В. В. Британчук	Л. М. Лобойко	
 	Ю. Л. Власов	К. М. Пільков	
 	І. В. Григор`єва	О. Б. Прокопенко	
 	Д. А. Гудима	Л. І. Рогач	
 	Ж. М. Єленіна	В. М. Сімоненко	
 	О. С. Золотніков	І. В. Ткач	
 	Л. Й. Катеринчук	С. П. Штелик	
Відповідно до частини третьої статті 321 КАС України постанову оформив суддя Гудима Д. А.