Дата документу 17.03.2021 Справа № 333/5355/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 333/5355/20                                      Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/916/21 Круглікова А.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.
       Суддів: Кухаря С.В.
                Онищенко Е.А.                
За участю секретаря: Книш С.В.
       
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Комунарський районний у місті Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та встановлення національності,
В С Т А Н О В И В:
  У вересні 2020 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Комунарський районний у місті Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та встановлення національності, посилаючись на те, що з 1985 року по вересень 1987 року вона та відповідач ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.
Від спільного проживання у них народились діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яких вони спільно утримували та виховували. 
Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 мав громадянство Німеччини та по національності був німцем, а при реєстрації шлюбу з іноземцями виникають певні складнощі, тому вони не одружились, а після народження дітей не подавали спільної заяви про визнання батьківства. 
Вважає, що її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є німцями по національності та їх батьком є ОСОБА_4 . 
Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати ОСОБА_4 батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження в № 674 і до актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження № 675 та записами ОСОБА_4 батьком дітей, національність батька записати «німець», фамілію дітей залишити « ОСОБА_5 » та зобов`язати видати нові свідоцтва про народження дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з урахуванням наведених змін, встановити, що ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 за національністю є німцем. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2020 року у задоволені позову відмовлено. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повній мірі досліджені обставини справи, не надана належна оцінка доказам по справі, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Не враховано висновок експертного дослідження, заява відповідача про визнання позовних вимог. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи наступне.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
       Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       В п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.
       Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
       Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.
       Відповідно до ст.53 КпШС України, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
       Підставою для встановлення батьківства є належні і достатні відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
       Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 1985 року по вересень 1987 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народились ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження від 13.05.1987 року серії НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 відповідно. 
       За таких обставин в силу зазначених норм матеріального права та дати народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, правовідносини щодо батьківства, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинним на момент їх виникнення, тобто станом на час народження останніх.
       Матір`ю дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у свідоцтві про народження вказана ОСОБА_1 , батьком записаний ОСОБА_6 .
       Відомості про батька дітей внесені за даними, наданих їх матір`ю на підставі ст. 135 Сімейного кодексу України за прізвищем матері.
       Підстави для визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України, відрізняються від підстав його встановлення згідно зі статтею 53 КпШС України.
       Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.
       Відповідно до частини другій статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
       Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
       Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.        Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
       Згідно ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
       Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_4 повністю визнає позовні вимоги та не спростовує той факт, що є біологічним батьком повнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і згідно висновку експертного дослідження від 28.08.2020 року ОСОБА_4 є біологічним батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки з пред`явленого позову не вбачається наявності будь-якого спору щодо батьківства, оспорювання або ж невизнання жодним батьківства ОСОБА_4 відносно повнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
       Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.
       При цьому, чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено ст. 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
       Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
       Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає ст. 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також ст. 11 Закону України "Про національні меншини в Україні".
       Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
       Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18, постанові від 11 вересня 2019 року № 810/2732/18.
       Таким чином, у зв`язку з неможливістю вирішення в судовому порядку питань щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду у судовому порядку взагалі.
       За таких обставин висновок суду про безпідставність позовних вимог є правильним та обґрунтованим.
       Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та доведеність батьківства, є безпідставними та не підтверджуються належними доказами по справі.
       Наведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
       Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає, з цих підстав апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
               Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2020 року залишити без змін.
               Дата складання повної постанови 22 березня 2021 року.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар
       
                Е.А. Онищенко