УХВАЛА

01 лютого 2021 року 
м. Київ
справа №420/7470/19
адміністративне провадження №К/9901/2147/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Стеценка С.Г., 
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Акрабової Ольги Миколаївни на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі №420/7470/19 за позовом Компанії "ЕРІКСОН ТЕХНОЛОДЖІ ЛЛП" (ERICSON TECHNOLODGE LLP) до державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція державної реєстрації" Бурлаченка Ігоря Володимировича, треті особи - Комунальне підприємство "Агенція державної реєстрації", ОСОБА_1 , про скасування рішення щодо реєстрації права власності на житловий будинок,
УСТАНОВИВ:
В грудні 2019 року Компанія "ЕРІКСОН ТЕХНОЛОДЖІ ЛЛП" (ERICSON TECHNOLODGE LLP) звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція державної реєстрації" Бурлаченка І.В., треті особи - Комунальне підприємство "Агенція державної реєстрації", ОСОБА_1 , в якому просила:
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Бурлаченка І.В., індексний номер 44684605 від 18.12.2018 15:09:21 щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, позов задоволено.
18.01.2021 представник ОСОБА_1 - адвокат Акрабова О.М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі №420/7470/19 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до абзацу 1 ч.   4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт 1 ч. 4 ст. 328 КАС України та зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №802/1792/17-а, від 17.04.2018 у справі №815/6956/15, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 02.04.2019 у справі №137/1842/16-а. 
В обгрунтування вказаної підстави касаційного оскарження скаржник вказує на те, що згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду у вказаних вище справах: "Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора з реєстрації за ними права на це майно. Такий спір має приватноправовий характер і залежно від суб`єктного складу сторін має вирішуватися за правилами цивільного або господарського судочинства". Проте, суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин правову позицію, зазначену у постанові Великої  Палати Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №804/8836/17, оскільки, на думку скаржника, непослідовність національного суду не створила позивачу перешкоди в реалізації права на судовий захист, а тому помилковим є висновок апеляційного суду про те, що розгляд спору має завершатись за правилами адміністративного судочинства. 
Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №804/8836/17, виходила з того, що постановлення Господарським судом міста Києва ухвали про відмову у прийнятті позовної заяви, обґрунтованої тим, що цей спір не належить розглядати в порядку господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшла висновку, що розгляд цього спору має завершитись за правилами адміністративного судочинства. 
Як встановлено судом апеляційної інстанції в ході розгляду справи № 420/7470/19, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі №420/7470/19 була скасована з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду у тому ж складі суду. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що між сторонами: Компанія «Еріксон Технолоджі ЛЛП», державним реєстратором комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Бурдаченком І.В. та навіть третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , спір про право цивільне відсутній. Предметом спору є правомірність рішення державного реєстратора при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень за наявності арешту майна застосованого судом для забезпечення виконання рішення.
Крім того, Одеським окружним адміністративним судом під час прийняття рішення від        11 грудня 2019 про відмову у відкритті провадження не враховано, що питання юрисдикції було вже вирішено ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 про закриття провадження, так як справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (справа №509/463/19). Рішення суду у цій справі набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року. 
Апеляційний суд, розглядаючи вказану справу зазначав, що до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судом попередньої інстанції належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. 
Також вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вказував, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Також суд апеляційної інстанції вказував, що згідно з постановою Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №823/1096/17 помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/1660/17-ц).
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки оскарження рішень про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора з реєстрації за ними права на це майно. Такий спір має приватноправовий характер і залежно від суб`єктного складу сторін має вирішуватися за правилами цивільного або господарського судочинства. Зазначена вище правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 та постанові від           02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а.
Однак, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, пункт 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 та № 23654/08), у якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38 - 40); рішення від
01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (Andriyevska v. Ukraine, заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26); рішення від          17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (Mosendz v. Ukraine, заява № 52013/08), у якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122 - 125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (Shestopalova v. Ukraine, заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
Отже, постановлення ухвали Овідіопольським районним судом Одеської області від             17 квітня 2019 року, залишеної без змін постановою Одеського апеляційного суду від           25 жовтня 2019у справі №509/463/19, про відмову у прийнятті позовної заяви, обґрунтованої тим, що цей спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
А тому апеляційний суд вважав, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію дійшов висновку, що розгляд цього спору має завершитись за правилами адміністративного судочинства.
Вказаний висновок суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.09.2020 року у справі № 804/8836/17 і колегія суддів не знаходить підстав для відступлення від нього.
Крім того, у вказаній справі (420/7470/19) спір по суті вирішено відповідно до позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15, постановах КАС ВС від 10.07.18 у справі № 826/14248/17 та від 21.06.18 у справі №809/1487/17, відповідно до якої наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Окрім цього, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону № 898-IV можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність на підставі іпотечного договору є позасудовим способом захисту і не передбачено як спосіб захисту права шляхом звернення до суду (фактично про встановлення права за рішенням суду) ні статтею 16 ЦК України, ні Законом № 898-IV, ні договором, укладеним між сторонами.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 ч. 4 ст. 328 КАС України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) Верховний Суд вважає необгрунтованим, оскільки заявником не вказано щодо яких саме правовідносин Верховний Суд ще не сформував правового висновку.
Верховний Суд наголошує, що у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України необхідно зазначати, щодо яких саме правовідносин Верховний Суд ще не сформував правового висновку, а не абстрактно на це покликатися.
З огляду на наведене суд касаційної інстанції не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України.
Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 6 ч. 1 ст. 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Акрабової Ольги Миколаївни на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020 у справі №420/7470/19 за позовом Компанії "ЕРІКСОН ТЕХНОЛОДЖІ ЛЛП" (ERICSON TECHNOLODGE LLP) до державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція державної реєстрації" Бурлаченка Ігоря Володимировича, треті особи - Комунальне підприємство "Агенція державної реєстрації", ОСОБА_1 , про скасування рішення щодо реєстрації права власності на житловий будинок.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач                    А. Ю. Бучик
Судді:                    Л. Л. Мороз
                    С. Г. Стеценко