ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Херсон

справа № 766/6541/20
провадження № 22-ц/819/52/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач) суддів:	Пузанової Л.В., Склярської І.В., Чорної Т.Г.,	
секретар 	Геленко А.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області в складі судді Кузьміної О.І. від 29 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, зазначаючи, що 09 червня 2018 року він уклав з відповідачем договір позики, за умовами якого передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30 000 умовних одиниць, що еквівалентно доларам США, які він зобов`язувався повернути в строк до кінця 2018 року, про що надав розписку.
У визначений строк відповідач свої зобов`язання у повному обсязі не виконав, повернувши 09 лютого 2019 року та 31 серпня 2019 року 3800 та 2600 доларів США відповідно, залишок боргу в розмірі 23 600 доларів США не повернув.
Посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення позики, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість, яка станом на 15 квітня 2020 року складає 746 487,28 грн, із яких 639 088 – розмір позики; 80 806,72 грн – проценти за користування позикою та 26 592,56 грн - 3 проценти річних від простроченої суми.
Рішенням суду від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, та як наслідок - підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати грошових коштів, не відповідають обставинам справи, наданим доказам, та суперечать положенням чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а також висновкам Верховного Суду щодо незаборони на законодавчому рівні визначення грошового еквівалента зобов`язань в умовних одиницях. 
Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд розглянув в порядку спрощеного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки ціна позову у справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно до пункту сьомого частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 її доводи не визнав, рішення суду просить залишити без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами відсутні будь-які грошові зобов`язання, які випливають із договору позики, оскільки в укладеному ними договорі позики взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях відповідач отримав позику від позивача та тим, що позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення сторонами договору позики.
Справу суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 09 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, про що останній видав боргову розписку, за змістом якої він отримав від ОСОБА_1 30 000 умовних одиниць для придбання житла та зобов`язався повернути цю суму до кінця 2018 року.
Факт видачі боргової розписки ОСОБА_3 не заперечив, однак вказав на відсутність в ній посилання на валюту позики та стверджував про те, що розписка видана ним під тиском з боку позивача під час перебування в трудових відносинах з ПП «Лава», директором якого на той час був ОСОБА_1 .
На підтвердження факту укладення сторонами договору позики та його умов позивач, крім боргової розписки, надав суду дві видані ним розписки про отримання від ОСОБА_3 в рахунок погашення існуючого боргу в сумі 30 000 доларів США : 09. 02. 2019 року- 3 800 доларів із залишком боргу в сумі 26 200 доларів та 31.08.2018 року- 2 600 доларів із залишком боргу в сумі 23 600 доларів США.
Обидві розписки крім підпису ОСОБА_1 містять підпис ОСОБА_3 як особи, яка передала грошові кошти (а. с. 15-17).
Заперечуючи факти часткового повернення позики, ОСОБА_3 справжність його підпису на борговій розписці та розписках про повернення грошових коштів не спростував.
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Розписка ОСОБА_3 від 09 червня 2018 року містить умови про отримання грошових коштів у сумі 30 000 (тридцять тисяч) умовних одиниць, дату отримання коштів – 09 червня 2018 року, а також зобов`язання відповідача повернути позичену суму до кінця 2018 року (а. с. 15).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають, зокрема, таке значення:
«валютні цінності»:
валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши їх, зокрема у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції положення наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду не врахував і дійшов помилкового висновку про те, що зазначення у борговій розписці про отримання відповідачем від позивача грошових коштів в умовних одиницях виключає виникнення зобов`язань за договором позики та свідчить про відсутність у відповідача обов`язку щодо повернення позики.
Необґрунтовано та без наведення відповідних мотивів суд не прийняв до уваги надані позивачем розписки про часткове виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позичених грошових коштів, вважаючи ці розписки такими, що не ґрунтуються на законі і не стосуються спірних правовідносин, в той час як відповідно до положень частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, що й зробив ОСОБА_1 .
Враховуючи, що наведені розписки про часткове повернення позики підписані як ОСОБА_4 як особою, що отримала грошові кошти, так і ОСОБА_3 як особою, яка передала грошові кошти, а також містять інформацію щодо грошової одиниці – долара США як суми позики, колегія суддів вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 09 червня 2018 року передав у власність ОСОБА_3 30 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути позикодавцеві до кінця 2018 року.
Оскільки ОСОБА_3 свій обов`язок щодо повернення позики у визначений договором строк не виконав і в лютому та серпні 2019 року повернув ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 6 400 доларів США, колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача решта позики в сумі 23 600 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні в межах позовних вимог становить 639 088 гривень (23 600х27,08грн), підлягають задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за укладеним із позивачем договором позики, стягненню на користь позивача підлягають також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 982 доларів США, що еквівалентно 26 592грн 56 коп. (99 доларів США (2 680,92грн (99х27,08)) (30 000х3:100=900 доларів річних, або 2,5доларів на день) за період з 01 січня по 09 лютого 2019 року) + 439 доларів США (11 888,12 грн (439х27,08)), (26 200х3:100=708 доларів річних, або 2 долари на день) за період з 10 лютого по 31 серпня 2019 року) + 444 доларів США (12 023,52 грн (444х27,08)), (23 600х3:100=786 доларів річних, або 2,20 доларів на день) за період з 01 вересня 2019 року по 15 квітня 2020 року.
Разом з тим, вимогу позивача в частині стягнення на його користь з відповідача процентів за користування грошовими коштами у розмірі 80 806, 72 грн, що розраховані за обліковою ставкою Національного банку України за період з дня укладення договору позики (09 червня 2018 року) до 01 січня 2019 року (строку повернення позики), колегія суддів вважає такою, що не ґрунтується на умовах договору, яким розмір і порядок одержання процентів за користування грошовими коштами не встановлено, та суперечить положенням діючого в Україні законодавства.
Так, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).
Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.
Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.
Частиною другою статті 46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
Відповідно до Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 року №277  облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.
Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком.
Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.
Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації, у тому числі на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку (пункти 6-9 Положення).
Отже, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши його у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, який згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Отже, оскільки у спірних правовідносинах позика отримана у іноземній валюті, положення частини першої статті 1048 ЦК України застосуванню до них не підлягають.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 665 680 грн 56 коп. (639 088+26 592,56).
Скасовуючи судове рішення із наведених підстав, колегія суддів враховує, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, оскільки розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Так, ухвалою від 08 травня 2020 року суд відкрив провадження у справі за заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та постановив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, зазначивши, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму, тому справа є малозначною.
За змістом статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема малозначних справ, якими, серед іншого, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Станом на 01 січня 2020 року, в якому подана позовна заява та ухвалено судове рішення, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в Україні становив 2 102 гривні, у зв`язку з чим сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 210 200 гривень, а двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 525 500 гривень.
Згідно із пунктом 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки ціна позову у спірних правовідносинах визначена позивачем у сумі 746 487, 28 гривень, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500 грн), ця справа не є малозначною за її визначенням нормами процесуального права і не могла визнаватися судом малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, а отже: не могла бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження за приписами пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України.
З огляду на наведене, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню в повному об`ємі із ухваленням нового с удового рішення про часткове задоволення позову із наведених вище підстав.
При цьому доводи відповідача про те, що позивач не довів передачу йому коштів за договором позики та що справжньою правовою природою договору є інші, ніж позика, обставини, а саме: необґрунтовані претензії щодо заподіяння ним матеріальної шкоди приватному підприємству при виконанні трудових обов`язків, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зміст виданої відповідачем боргової розписки однозначно вказує, як на факт отримання ним від позивача грошової суми, так і на обов`язок ці грошові кошти повернути.
Інші обставини, на які ОСОБА_3 посилається, заперечуючи позов, ним не доведені, а дійсність договору позики в установленому порядку не оспорена, в той час як приписами статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Заперечення відповідача зводяться до його пояснень, що носять характер аналізу дій сторін та припущень, на яких відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування у цивільному судочинстві.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що позивач поніс витрати на сплату судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 7 464,90 грн та при поданні апеляційної скарги- у розмірі 11 197, 40 грн, а всього-18 662,30 грн, з відповідача на його користь відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 16 609,45грн ( позов задоволено на 89% (665 680,56 х100 : 746 487,28), 18 662,30х89:100)), (а. с. 18, 85).
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 , частково задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Стягнути із ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_1 , має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_2 , має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 заборгованість за договором позики у розмірі 665 680грн 56 коп. (шістсот шістдесяти п`яти тисяч шістсот вісімдесяти гривень 56 коп.) та витрати на сплату судового збору у розмірі 16 609 грн 45 коп.(шістнадцяти тисяч шістсот дев`яти гривень 45 коп.).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                             Л. В. Пузанова

Судді:                                                                І. В. Склярська

                         Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова