ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року	Львів	Справа № 300/355/20 пров. № А/857/15382/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Іщук Л.П.,
                                                                                             Кухтея Р.В.,
секретаря судового засідання                                            Лутчин А.М., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гундяк В.Д.) про відмову в ухваленні додаткового судового рішення, постановлену у порядку письмового провадження без виклику сторін в м.Івано-Франківську 07 жовтня 2020 року у справі №300/355/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, просив визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в колгоспі ім.17 Вересня Долинського району Івано-Франківської області з 19.05.1978 по 31.12.1978, зобов`язати зарахувати вказаний період роботи до страхового стажу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року позов задоволено повністю та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 840,80 грн сплаченого судового збору.
02.04.2020 судом першої інстанції зареєстрована заява ОСОБА_1 від 31 березня 2020 року про розподіл судових витрат у справі 300/355/20 до якої додано договір про надання правової допомоги за №02/01-2020 від 16 січня 2020 року, додаткову угоду за №1 від             16 січня 2020 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 16 березня 2020 року та копії квитанцій КБ «Приватбанк» від 12 лютого 2020 року та 31 березня 2020 року.
03 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку надіслано заяву від 02.04.2020 про ухвалення додаткового судового рішення.
Додатковою ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від         07 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку, передбаченого частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 скасовано додаткову ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення у справі №300/355/20 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 в ухваленні додаткового судового рішення у справі №300/355/20.
Відмовляючи в ухваленні додаткового судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та докази понесення таких витрат подані ОСОБА_1 02.04.2020 та 03.04.2020 відповідно, тобто вже після прийняття рішення у справі, тоді як судом не встановлено жодних поважних причин, які б перешкодили поданню доказів понесення вищезгаданих витрат до ухвалення судового рішення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заяву про розподіл судових витрат з відповідними доказами подано ще до отримання копії рішення суду. Скаржник вказує, що строк, передбачений частиною 7 статті 139 ККАС України, не пропущений. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні заяви.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що оскаржувана ухвала прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та докази понесення таких витрат подані після прийняття рішення, поважних причин, які б перешкоджали поданню доказів понесення таких витрат до ухвалення судового рішення, при розгляді заяви не встановлено. Також вказує, що квитанція від 31.03.2020 не може розглядатись як доказ понесених витрат, оскільки такі понесені вже після розгляду справи. 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року позов задоволено та стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. сплаченого судового збору. 
В заяві про розподіл судових витрат від 31.03.2020, зареєстрованій судом першої інстанції 02.04.2020, ОСОБА_1 вказав, що враховуючи те, що в позовній заяві заявлено клопотання про розподіл судових витрат, в порядку, передбаченому статтею 139 КАС України, надсилає суду докази здійснення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи №300/355/20. До заяви долучено копії: договору №02/01-2020 про надання правової допомоги від 16.01.2020, додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020, акта приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 16.03.2020, квитанцій АТ КБ «ПриватБанк».
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;        2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві скаржник просив вирішити питання про розподіл судових витрат, вказавши, що у зв`язку з розглядом справи, сума понесених на день подання позову судових витрат складає 1840,80 грн., з яких: 840,80 грн. – судовий збір, 1000 грн. – витрати на професійну правничу допомогу (аванс).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 відкрито провадження у справі №300/355/20 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
18.03.2020 судом першої інстанції зареєстрована відповідь ОСОБА_1 від 16.03.2020 на відзив на позовну заяву.
24.03.2020 судом першої інстанції винесено рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задоволено.
Вказане рішення направлено сторонам у справі супровідним листом від 25.03.2020 та отримано позивачем 02.04.2020, що підтверджено наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Заява про розподіл судових витрат від 31.03.2020 зареєстрована судом першої інстанції 02.04.2020, здана на пошту 31.03.2020, тобто до винесення рішення судом першої інстанції.
З врахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки письмове провадження передбачає розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених КАС України, заява про розподіл судових витрат від 31.03.2020 та додані до неї докази подані позивачем в межах строку, встановленого частиною 7 статті 139 КАС України.
Аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 02.09.2020 у цій справі, переглядаючи ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020, якою суд першої інстанції вказану заяву позивача про розподіл судових витрат залишив без розгляду у зв`язку з пропуском строку. 
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).
Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від                 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18), від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року         №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
На підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач до заяви про розподіл судових витрат долучив копії: договору про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020; додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020, акту приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 16.03.2020; квитанції №0.0.1613396940.1 від 12.02.2020, квитанції №0.0.1664295801.1 від 31.03.2020.
Відповідно до умов договору про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Романа Волосянка» розмір гонорару визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Безпосереднє представництво інтересів Клієнта (позивача) від імені Бюро за цим договором здійснює адвокат Волосянко Роман Олексійович. Оплата послуг здійснюється в наступному порядку: аванс 1000 грн. – протягом десяти днів з дати укладення договору (додаткової угоди); решта суми – протягом десяти днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги).
У додатковій угоді №1 до договору про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020 зазначено, що така визначає вартість та порядок оплати послуг (гонорару) Бюро за надання професійної правничої допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківський області визначено вартість послуг: найменування послуги, вартість, примітки.
Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 16.03.2020 згідно з договором про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020 Бюро надані Клієнту послуги (професійна правнича допомога) у справі №300/355/20, а саме: 16.01.2020 консультація - 400 грн., вивчення проблеми, аналіз документів і законодавства, підготовка пропозицій щодо можливих перспектив вирішення спору 2 години – 1000 грн., складання позовної заяви про визнання протиправною та зобов`язання вчинити дії – 1500 грн., складання відповіді на відзив у справі №300/355/20 – 800 грн., загальна вартість послуг – 3700 грн.
Згідно з квитанцією від 12.02.2020 №0.0.1613396940.1 ОСОБА_1 сплатив 1000 грн., призначення платежу – за правничу допомогу (аванс), згідно з квитанцією від 31.03.2020 №0.0.1664295801.1 ОСОБА_1 сплатив 2700 грн., призначення платежу – за правничу допомогу, справа №300/355/20.
З огляду на зміст спірних правовідносин та їх правове регулювання, оскільки відповідач, заперечуючи щодо задоволення вимог заяви про розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) від 31.03.2020 (зареєстрована судом першої інстанції 02.04.2020), вказує лише на подання такої вже після прийняття рішення у справі, не покликаючись на обставини щодо не співмірності заявлених витрат на професійну правничу допомогу та/чи необґрунтованість таких, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з огляду на зміст та обсяг наданих послуг, а також задоволення позовних вимог, слід стягнути на користь позивача 3700 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо аргументів відповідача про неможливість розглядати квитанцію від 31.03.2020 як підтвердження понесених витрат, оскільки такі витрати понесені після розгляду справи, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки системний аналіз положень статті 134 та статті 139 КАС України дозволяють суду апеляційної інстанції дійти висновку, що для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу важливим є надання правничої допомоги в межах конкретної справи та підтвердження оплати такої, тоді як вказаною квитанцією підтверджено як фактичну оплату послуг за договором про надання правової допомоги №02/01-2020 від 16.01.2020, так і надання таких саме у справі №300/355/20.
Відповідно до положень статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина 3 статті 143 КАС України). У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Оскільки вказана ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості направити таку для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, а тому ухвалу суду першої інстанції слід скасувати.
Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року про відмову в ухваленні додаткового судового рішення у справі №300/355/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 від 31.03.2020, зареєстровану судом першої інстанції 02.04.2020 про розподіл судових витрат задовольнити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (місце знаходження: вул.Січових Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ 20551088) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3700 грн. (три тисячі сімсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
В частині направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 26.01.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України