Постанова
Іменем України
 
04 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 452/3384/19
провадження № 61-16748св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне підприємство «Кріакі ЛТД»,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Лукою Тарасом Миколайовичем,на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області                     від 23 жовтня 2019 року у складі судді Сенечина В. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Мельничук О. Я., Шеремети Н. О.
 
у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову  ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Кріакі ЛТД», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Кріакі ЛТД» (далі - ПП «Кріакі ЛТД»), треті особи: ОСОБА_2 ,          ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 319,2 кв. м та наданої для його обслуговування земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4624287200:02:001:0544, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Одночасно з пред`явленим позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що позов обґрунтовано фактом вибуття зазначених об`єктів нерухомого майна із спільної сумісної власності подружжя всупереч її волі. Обставини і докази, що викладені у позовній заяві і якими обґрунтовується позовна вимога свідчать, що вказана вище нерухомість вибула із спільної сумісної власності позивача шляхом вчинення відповідачем та третіми особами ряду скоординованих дій, спрямованих на уникнення встановленого законом обов`язку отримання її згоди на таке відчуження. Зазначала, що саме забезпечення позову дозволить максимально ефективно відновити її порушене право у випадку задоволення позову, уникнути подальшого відчуження спірних об`єктів на користь невизначеного кола осіб.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня             2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею           319,2 кв. м та наданої для його обслуговування земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4624287200:02:001:0544.
Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача та дійшов висновку про необхідність накладення арешту на вказане майно.
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня 2019 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції, який постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи заяву про забезпечення позову, правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Суд першої інстанції в повній мірі дав оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову, врахував вимоги розумності, обґрунтованості заявником необхідності забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_3 через адвоката Луку Т. М.подала касаційну скаргу на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня            2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що накладення арешту на майно, як захід забезпечення позову, може впливати на права третіх осіб, інтереси яких дане питання може зачіпати та не вжито заходів щодо застосування зустрічного забезпечення відшкодування збитків відповідачам, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач не проживає на території України, а мешкає на території США, що є безумовною підставою для застосування судом заходів зустрічного забезпечення.
Суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18-ц відповідно до яких, враховуючи вимоги частини третьої статті 154 ЦПК України вжиття заходів зустрічного забезпечення є не диспозитивним правом суду, а його обов`язком незалежно від майнового стану відповідачів.
Також, ОСОБА_3 не повідомляли про розгляд заяви про забезпечення позову, нею не отримано копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження у справі, оскільки вказана ухвала постановлена лише 09 липня 2020 року, а заходи забезпечення позову вжиті 23 жовтня 2019 року, що є порушенням норм процесуального права.
 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 грудня            2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано копії її матеріалів із Самбірського міськрайонного суду Львівської області.
22 грудня 2020 року справа № 452/3384/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПП «Кріакі ЛТД», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 319,2 кв. м та наданої для його обслуговування земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4624287200:02:001:0544, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Одночасно з пред`явленим позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що позов обґрунтовано фактом вибуття зазначених об`єктів нерухомого майна із спільної сумісної власності подружжя всупереч її волі. Обставини і докази, що викладені у позовній заяві і якими обґрунтовується позовна вимога свідчать, що вказана вище нерухомість вибула із спільної сумісної власності позивача шляхом вчинення відповідачем та третіми особами ряду скоординованих дій, спрямованих на уникнення встановленого законом обов`язку отримання її згоди на таке відчуження. Позивач зазначала, що саме забезпечення позову дозволить максимально ефективно відновити її порушене право у випадку задоволення позову, уникнути подальшого відчуження спірних об`єктів на користь невизначеного кола осіб.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
У частинах першій-третій статті 154 ЦПК України визначено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.
Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Таким чином, застосування зустрічного забезпечення є правом суду, а обов`язок суду застосувати зустрічне забезпечення виникає лише у виключних передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України випадках.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 319,2 кв. м та наданої для його обслуговування земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4624287200:02:001:0544, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та враховуючи доводи позивача про те, що спірна нерухомість вибула із спільної сумісної власності позивача шляхом вчинення дій спрямованих на уникнення встановленого законом обов`язку отримання її згоди на таке відчуження, а тому до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі існує загроза відчуження майна відповідачем, що створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими позивачем вимогами. При цьому суди першої та апеляційної інстанцій, не встановивши передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України обставин для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, не застосували таке забезпечення.
Крім того, доводи касаційної скарги про те, що ухвала про відкриття провадження у справі постановлена лише 09 липня 2020 року, а заходи забезпечення позову вжиті               23 жовтня 2019 року, що є порушенням норм процесуального права, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову від 23 жовтня 2019 року постановлена у строки передбачені частиною першою статті 153 ЦПК України. Разом з тим, ухвала про відкриття провадження у справі від 09 липня 2020 року не є предметом перегляду в касаційному порядку.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                                                № 753/2380/18-ц не заслуговують на увагу, оскільки обставини у цій справі та у справі, яка була предметом перегляду Верховним Судом 10 квітня 2019 року не є тотожними.
Посилання заявника про те, що суд не вирішив питання про зустрічне забезпечення на правильність висновків не впливають, оскільки підстав, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, матеріали справи не містять.
Разом з тим, відповідач не позбавлений можливості подати клопотання про зустрічне забезпечення з обґрунтуванням наявності підстав для такого забезпечення і наданням відповідних доказів на підтвердження цих обставин у порядку, передбаченому частиною шостою статті 154 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Лукою Тарасом Миколайовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький